Margaret Atwood, Cat’s Eye

© 2014 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4614-2

ISBN PDF: 978-973-46-4615-9

ISBN print: 978-973-46-4449-0

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © Joyart/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MARGARET ATWOOD, cea mai cunoscută scriitoare contemporană canadiană, s-a născut în 1939, la Ottawa. Fiică a unei nutriţioniste şi a unui zoolog, şi-a petrecut copilăria mai ales studiind entomologia pe lângă tatăl său, motiv pentru care frecventează cu întreruperi şcoala şi mai curând cutreieră păduri din Québec, Ottawa şi Toronto. Şi-a descoperit însă curând pasiunea pentru lectură şi la şaisprezece ani şi-a dat seama că îşi doreşte să devină scriitoare. În 1957 a început să studieze la Victoria University din Toronto, pe care a absolvit-o în 1961. Şi-a continuat studiile la Radcliffe College (Harvard), cu o bursă Woodrow Wilson, după care a urmat încă doi ani Universitatea Harvard. A ţinut apoi cursuri de literatură engleză sau a fost scriitor invitat la diverse universităţi – din Vancouver, Montréal, Toronto, Alabama, New York, Australia şi Texas. Cunoscută mai ales ca romancieră (Povestirea cameristei, 1985; Ochi-de-pisică, 1988; Mireasa hoţomană, 1993; Alias Grace, 1996; Asasinul orb, 2000; Oryx şi Crarke, 2003; Penelopiada, 2005), Margaret Atwood este autoare a numeroase cărţi de poezie (Double Persephone, 1961; The Circle Game, 1964; Interlunar, 1984; Morning in the Burned House, 1995) şi eseuri, precum şi critic literar. Cărţile sale au fost traduse în peste 25 de limbi şi au fost recunoscute prin numeroase premii, dintre care amintim: Arthur C. Clarke Prize (pentru romanul Povestirea cameristei), Premio Príncipe de Asturias pentru Literatură, Booker Prize pentru Asasinul orb, Governor General’s Award (câştigat de două ori). În prezent trăieşte la Vancouver.

Această carte este pentru S.

Picturile şi celelalte opere de artă amintite în cartea aceasta nu există. Totuşi, ele au fost influenţate de artiştii plastici Joyce Wieland, Jack Chambers, Charles Pachter, Erica Heron, Gail Geltner, Dennis Burton, Louis de Niverville, Heather Cooper, William Kurelek, Greg Curnoe şi de ceramistul pop-suprarealist Lenore M. Atwood, printre alţii, şi de Galeria Isaacs, vechiul loc. Pentru problemele de fizică şi cosmogonie atinse tangenţial în text le rămân îndatorată lui Paul Davies, Carl Sagan, John Gribbin şi Stephen W. Hawking, pentru captivantele lor cărţi cu subiecte de acest gen, precum şi nepotului meu David Atwood, pentru clarificările privind conexiunile dintre diferitele domenii. Multe mulţumiri lui Graeme Gibson, pentru că a sprijinit acest roman; agentei mele, Phoebe Larmore; agentelor mele din Anglia, Vivienne Schuster şi Vanessa Hoit; editorilor şi redactorilor Nan Talese, Nancy Evans, Ellen Seligman, Adrienne Clarkson, Avi Bennett, Liz Calder şi Anna Porter; neobositei mele secretare Melanie Dugan; precum şi gnomilor şi vracilor Donya Peroff, Michael Bradley, Alison Parker, Gary Foster, Cathy Gill, Kathy Minialoff, Fanny Silberman, Coleen Quinn, Rosie Abella, C.M. Sanders, Gene Goldberg, John Gallagher şi Dorothy Goulbourne.

Când cei din neamul tucuna îi retezară capul, bătrâna

îşi adună sângele în căuşul palmelor şi-l suflă
spre soare.

„Sufletul meu intră şi el în tine!“ strigă ea.

De atunci, orice ucigaş primeşte în trupul său,

fără să dorească sau să ştie, sufletul victimei sale.

Eduardo Galeano,
Memoria focului: Geneza

De ce memorăm trecutul şi nu viitorul?

Stephen W. Hawking,
Scurtă istorie a timpului

I
PLĂMÂN DE OŢEL

1

Timpul nu e o linie, ci o dimensiune, ca dimensiunile spaţiului. Dacă poţi curba spaţiul, poţi curba şi timpul, iar dacă ai suficiente cunoştinţe şi te poţi mişca mai repede decât lumina, poţi călători înapoi în timp şi să fii în două locuri concomitent.

Fratele meu Stephen mi-a spus asta pe când purta puloverul maro, ros în coate, la studiu şi petrecea multă vreme stând în cap, ca să i se scurgă sângele în creier şi să-l alimenteze. Nu înţelegeam ce zice, dar poate că nu se exprima prea clar. Se îndepărta deja de imprecizia cuvintelor.

Apoi însă am început să mă gândesc la timp ca la ceva ce are o formă, ceva vizibil, o serie de transparenţe lichide stivuite una peste alta. Nu priveşti înapoi în lungul timpului, ci priveşti în jos prin el, ca prin apă. Uneori la suprafaţă iese asta, alteori aia, uneori nimic. Nimic nu dispare.

2

— Stephen susţine că timpul nu-i o linie, zic eu.

Cordelia dă ochii peste cap, aşa cum mă aşteptam să facă.

— Şi? zice ea.

Răspunsul ne este pe plac amândurora. Pune natura timpului la locul ei şi tot aşa pe Stephen, care ne-a botezat „adolescentele“, de parcă n-ar fi şi el unul.

Sunt alături de Cordelia în tramvai şi mergem în centru, ca în fiecare sâmbătă de iarnă. Tramvaiul este înăbuşitor din cauza aerului reciclat şi a mirosului de lână. Cordelia şade nonşalant, înghiontindu-mă cu cotul din când în când, privindu-i alb pe ceilalţi călători cu ochii ei gri-verzui, maţi şi scânteietori ca metalul. Forţează pe oricine să-şi plece primul privirea, iar eu sunt aproape la fel de tare. Suntem inabordabile, strălucim, avem treisprezece ani.

Purtăm paltoane lungi, cu cordoanele înnodate şi gulerele ridicate, ca să arate ca ale starurilor de cinema; cizme de cauciuc cu carâmbii îndoiţi, în ele cu şosete groase, bărbăteşti. În buzunare ne-am îndesat basmalele pe care mamele noastre ne silesc să le purtăm, dar pe care ni le scoatem de cum ne-am îndepărtat suficient ca să nu fim văzute. Nu putem suporta nimic pe cap. Avem guri dure, roşii ca o cretă colorată, lucitoare ca unghiile. Credem că suntem prietene.

În tramvaie sunt întotdeauna doamne bătrâne, sau cel puţin noi le considerăm bătrâne. Sunt de diferite feluri. Unele îmbrăcate respectabil, cu jachete de tweed Harris şi mănuşi asortate şi discrete pălărioare cochete, cu pene mici şi ţepene, iţite sfidător într-o parte. Altele, mai sărace şi cu înfăţişare de imigrante, poartă şaluri negre răsucite în jurul umerilor şi capetelor. Altele sunt scunde şi rotofeie, cu buzele strânse puternic în semn de superioritate morală, cu braţele împodobite cu plase de la târguieli; pe acestea le asociem cu vânzările cu reducere, cu subsolurile de chilipiruri. Cordelia identifică stofa ieftină dintr-o privire.

— Gabardină, zice. De doi bani.

Mai sunt cele care nu s-au resemnat încă, ci mai încearcă să pară nurlii. Nu multe, dar foarte vizibile. Poartă costume stacojii sau violete, cercei care atârnă şi pălării care seamănă cu decorurile de teatru. Li se văd furourile de sub fuste, furouri în culori neobişnuite, sugestive. Tot ce nu e alb e sugestiv. Au părul vopsit blond-pai sau bleu-verzui, sau – şi mai contrastant cu pielea lor albă ca hârtia – de un negru mat, ca o veche haină de blană lipsită de luciu. Gurile desenate cu ruj sunt prea mari în jurul buzelor, rujul e pătat, au nişte spirale mari trasate în jurul ochilor reali. Acestea sunt femeile care e aproape sigur că vorbesc singure. Una repetă mereu „carne de oaie, carne de oaie“, ca un refren de cântec, alta ne împunge picioarele cu umbrela şi zice „gol puşcă“.

Femeile de soiul ăsta sunt preferatele noastre. Degajă o anumită veselie, au o capacitate de invenţie, le doare undeva de ce crede lumea. Au scăpat, deşi nu ne e clar de ce anume. Credem că bizarele lor costume şi ticurile verbale sunt opţiunea lor şi că şi noi, la rândul nostru, vom putea alege.

— Uite-aşa am să fiu şi eu, anunţă Cordelia. Numai că o să am un pechinez chelălăitor şi o să alung chinderii de pe proprietatea mea. O să am un toiag de cioban.

— Eu o să am drept animal de companie o iguană, zic eu, şi nu voi purta decât roşu cireşiu.

E un cuvânt asimilat de mine recent.

Acum însă mă gândesc, dar dacă ele nu vedeau cum arată? Poate că totul era o simplă problemă de optică. Şi eu întâmpin aceeaşi dificultate acum: prea aproape de oglindă, sunt o pată înceţoşată; prea departe, nu disting detaliile. Cine poate şti ce feţe fac, ce fel de artă modernă desenez pe mine însămi? Sunt variabilă chiar şi atunci când ajustez distanţa. Sunt schimbătoare: în unele zile arăt ca o femeie uzată de treizeci şi cinci de ani, în altele ca una vioaie de cincizeci. Atât de multe depind de lumină şi de felul cum îţi mijeşti ochii!

Mănânc în restaurante trandafirii pentru că sunt mai avantajoase pentru ten. Cele galbene îţi colorează pielea în galben. Zău dacă nu consum timp gândindu-mă la asta. Vanitatea devine o pacoste; înţeleg de ce femeile renunţă la ea până la urmă. Dar eu nu-s încă pregătită să renunţ.

În ultima vreme, m-am surprins fredonând cam tare sau umblând pe stradă cu gura întredeschisă, din care se prelinge puţină salivă. Numai un pic, de-ar fi partea îngustă a icului, crăpătura din zid care, mai târziu, se va căsca spre … spre ce? Spre ce viziuni de excentricitate strălucitoare sau demenţă?

Nu i-aş povesti nimănui despre asta, cu excepţia Cordeliei. Dar cărei Cordelia? Celei pe care am evocat-o prin vrajă, celei cu cizme cu carâmbul răsfrânt şi cu gulerul ridicat, ori celei de dinainte, poate celei de după? Niciodată nu e doar unul, din nimeni.

Dacă m-aş mai întâlni cu Cordelia, ce i-aş spune despre mine? Adevărul sau ceva ce m-ar avantaja?

Probabil că a doua variantă. Încă simt nevoia asta.

N-am văzut-o cam de multişor. Nu că m-aş fi aşteptat s-o întâlnesc. Dar acum că am revenit aici, nu pot să mă plimb pe vreo stradă fără s-o zăresc, fugitiv, cum face colţul sau dispare într-un intrând. Se înţelege de la sine că aceste fragmente din ea – un umăr, culoarea bej, stofa din păr de cămilă, un profil, un picior văzut din spate – aparţin unor femei care, văzute în ansamblu, nu sunt Cordelia.

N-am nici o idee cum mai arată acum. E grasă, are sânii lăsaţi, îi atârnă firişoare gri de păr pe la colţurile gurii? Improbabil: le-ar smulge cu penseta. Poartă ochelari cu rame la modă, şi-a făcut o operaţie de ridicare a pleoapelor, are părul în şuviţe sau vopsit tot? Toate astea sunt posibile: amândouă am ajuns la vârsta limită, la zona tampon când mai poţi crede că asemenea stratageme au efect, dacă ştii să te fereşti de lumina dură a soarelui.

Îmi imaginez cum îşi cercetează Cordelia pungile din ce în ce mai mari de sub ochi, cu epiderma văzută de aproape, moale şi încreţită ca pielea de pe coate. Oftează şi o masează cu cremă din cea adecvată. Ştie Cordelia care e cea adecvată. Îşi examinează mâinile, care s-au scofâlcit un pic, s-au zbârcit un pic, cam ca ale mele. Au început să se umfle încheieturile şi să se veştejească buzele; prind deja contur bărbiile suprapuse, în sticla neagră a geamurilor de metrou. Deocamdată nimeni nu observă amănuntele de soiul ăsta dacă nu priveşte foarte atent; dar eu şi Cordelia ne-am antrenat să privim cu multă atenţie.

Lasă să cadă prosopul de baie, care e verde, un verde marin stins, asortat cu ochii ei, priveşte peste umăr, vede în oglindă cutele de piele de pe talie, ca faldurile de la gâtul unui buldog, fesele atârnând ca nişte moţuri de curcan şi, întorcându-se, ferigile uscate ale părului. Mă gândesc la ea în trening, tot verde marin stins, exersând într-o sală oarecare şi transpirând ca un cal. Ştiu precis ce ar zice despre asta, despre toate astea. Ce-am mai chicotit, de scârbă amestecată cu încântare, când am descoperit ceara pentru epilat folosită de surorile ei mai mari, congelată într-o cutie şi plină de peri ţepoşi. Aspectele groteşti ale trupului i-au stârnit întotdeauna curiozitatea.

Mă gândesc ce-ar fi dacă ne-am întâlni din senin. Poate că ea ar purta un palton uzat şi o pălăriuţă croşetată, ca o acoperitoare de ceainic, şi ar şedea pe bordura trotuarului cu două pungi de plastic pline cu singurele ei posesiuni lumeşti, bombănind de una singură. Cordelia! Nu mă recunoşti? aş zice. Ea m-ar recunoaşte, dar s-ar preface că nu. S-ar ridica şi s-ar îndepărta şontâc-şontâc, cu picioarele umflate, cu şosetele uzate ieşindu-i prin găurile cizmelor de cauciuc, aruncându-mi o privire peste umăr.

Extrag o oarecare satisfacţie din asta, mai multă din lucruri şi mai urâte. Mă uit de la o fereastră, sau de la un balcon ca să văd mai bine, cum un bărbat o fugăreşte pe Cordelia pe trotuarul de sub mine, o prinde, o loveşte cu pumnii în coaste – n-aş suporta să fie faţa –, o trânteşte la pământ. Nu pot continua.

Mai bine schimb imaginea cu a unui cort pentru oxigen. Cordelia zace fără cunoştinţă. Am fost chemată, prea târziu, să stau la capul ei la spital. Nişte flori urât mirositoare se veştejesc într-o vază, în braţe şi în nas îi intră tuburi, se aude zgomotul respiraţiei agonice. O ţin de mână. Faţa ei e albă şi pufoasă, ca o chiflă necoaptă, cu semicercuri gălbejite sub ochii închişi. Nu-şi mişcă pleoapele, dar simt o vagă tresărire a degetelor; sau e doar o închipuire? Şed acolo, întrebându-mă dacă să-i trag afară tuburile din vene, dacă să scot ştecherul din priză. Nici urmă de activitate cerebrală, anunţă doctorii. Plâng, oare? Şi cine m-ar fi chemat?

Şi mai bine: un plămân de oţel. N-am văzut niciodată unul, dar ziarele publicau fotografii cu copii în plămâni de oţel, demult, când lumea se mai îmbolnăvea de poliomielită. Pozele acelea – plămânul de oţel fiind un cilindru, un gigantic cârnat de metal, cu un cap de om ieşind la un capăt, întotdeauna un cap de fetiţă cu părul revărsat pe pernă şi cu ochii mari, de nictalop – mă fascinau mai mult decât poveştile despre copiii care umblau pe gheaţa subţire şi cădeau în apă şi se înecau, sau despre copiii care se jucau între şine şi trenurile le tăiau mâinile şi picioarele. Te puteai infecta cu polio fără să ştii cum sau unde şi te pomeneai într-un plămân de oţel, fără să pricepi de ce. De la ceva ce ai inspirat sau ai mâncat sau ai luat de pe banii murdari trecuţi prin mâinile altora. Nu aflai niciodată.

Plămânii de oţel erau folosiţi ca sperietoare şi invocaţi drept motive ca să nu facem ceea ce doream. Fără ştranduri, fără zone aglomerate vara. Vrei să-ţi petreci restul vieţii într-un plămân de oţel? ziceau. O întrebare idioată, deşi, pentru mine, o astfel de viaţă, cu inerţia şi compătimirea pe care le presupunea, avea atractivitatea ei secretă.

Aşadar, Cordelia într-un plămân de oţel, făcută să respire aşa cum faci o muzicuţă să cânte. În preajma ei se aude un şuierat astmatic, mecanic. E pe deplin conştientă, dar incapabilă să se mişte sau să vorbească. Eu intru în rezerva ei, mişcându-mă, vorbind. Privirile ni se întâlnesc.

Cordelia trebuie să locuiască undeva. Poate la câţiva kilometri depărtare de mine, poate în cvartalul vecin. În ultimă instanţă, n-am idee ce aş face dac-aş întâlni-o accidental, bunăoară în metrou, şezând chiar în faţa mea, sau aşteptând pe peron şi citind reclamele. Am sta acolo, alături, zgâindu-ne la o gură mare şi roşie ce înconjoară un baton de ciocolată, iar eu, întorcându-mă spre ea, i-aş spune: Cordelia, eu sunt! Elaine. S-ar răsuci oare spre mine, scoţând un ţipăt teatral de încântare? Sau m-ar ignora?

Ori, dacă mi s-ar da şansa asta, aş ignora-o eu pe ea? Sau poate m-aş duce la ea fără nici un cuvânt şi aş îmbrăţişa-o? Sau aş apuca-o de umeri şi aş scutura-o, aş tot scutura-o?

Se pare că merg de câteva ore, coborând dealul către centru, unde nu mai circulă tramvaiele. Este seară, una din imaginile acelea în acuarelă gri, ca un praf lichid, pe care ţi le oferă oraşul toamna. Cel puţin clima rămâne familiară.

Am ajuns acum la locul unde ne dădeam pe vremuri jos din tramvai, călcând în grămezile de zăpadă apoasă îngrămădite în luna ianuarie pe lângă borduri, înfruntând vântul tăios ce sufla dinspre lac printre blocurile hidoase, cu acoperişuri plate, care erau, pentru noi, cel mai grăitor indiciu de civilizaţie urbană. Dar secţiunea aceasta a oraşului nu mai este monotonă, inestetică, burgheză într-un stil sărăcăcios. Scrisul cursiv al tuburilor de neon decorează faţadele de cărămidă restaurate, există o mulţime de ornamente de alamă, s-au construit multe case, s-au investit bani. Pe dealul din faţă se ridică nişte imense blocuri-turn paralelipipedice, în întregime din sticlă, scăldate, ca nişte enorme pietre funerare, într-o lumină rece. Bunuri patrimoniale conservate.

Dar nu zăbovesc prea mult cu privirea la turnuri sau la oamenii ce trec pe lângă mine în ţinute mondene, din import, piele lucrată de mână, şevro, mai ştiu eu ce. În schimb, îmi fixez privirile pe trotuar, ca un cititor de urme.

Simt o strânsoare în gât, o durere pe conturul maxilarului. Am început din nou să-mi rod unghiile. Dau de sânge, un gust de care îmi amintesc. Are gust de acadea de portocale, de bobiţe de gumă de mestecat de un cent, de lemn-dulce roşu, de păr mestecat în dinţi, de gheaţă murdară.

II
FOIŢĂ DE STANIOL

3

Stau întinsă pe podea, pe un futon¹, acoperită cu un duvet². Futon, duvet: iată până unde s-a mers. Mă întreb dacă Stephen a priceput vreodată ce-s alea futon şi duvet. Mai mult ca sigur că nu. Mai probabil, dacă i-ai spune futon s-ar uita la tine ca şi cum el ar fi surd sau tu ai avea o leziune pe creier. El nu exista în dimensiunea futon-ului.

Pe când futon-ul şi duvet-ul nu existau, preţul unei îngheţate era de cinci cenţi. Acum e un dolar, dacă ai noroc, şi nu-i prea mare. Iată diferenţa esenţială dintre atunci şi acum: nouăzeci şi cinci de cenţi.

Acesta este miezul vieţii mele. Mă gândesc la el ca la un loc, ca la mijlocul unui râu, centrul unui pod, traversat pe jumătate, încă jumătate de traversat. Se presupune că până acum am acumulat multe: posesiuni, responsabilităţi, realizări, experienţă şi înţelepciune. Se presupune că sunt o persoană cu greutate.

Dar nu mă simt deloc mai grea de când m-am întors. Ba chiar mă simt mai uşoară. Ca şi cum aş lepăda materie, aş pierde molecule, calciu din oase, globule din sânge; ca şi cum m-aş micşora, m-aş umple cu aer rece ori cu fulgi de nea plutitori.

În ciuda imponderabilităţii, nu mă ridic, ci cobor. Sau mai degrabă sunt trasă în jos, în straturile locului ăstuia, ca într-un nămol lichefiat.

Fapt este că urăsc acest oraş. Îl urăsc de atâta vreme, că nu-mi amintesc prea bine dacă odinioară nutream alte sentimente pentru el.

Cândva era la modă să zici că e un loc plictisitor. Premiul întâi: o săptămână la Toronto; premiul doi: două săptămâni la Toronto, Toronto cel Frumos, Toronto cel Albastru, unde nu poţi face rost de vin duminica. Toţi cei ce au locuit aici foloseau epitetele: provincial, înfumurat, plictisitor. Exprimându-te astfel, recunoşteai existenţa acestor trăsături, dar te delimitai de ele.

Acum, lumea aşteaptă să remarci că s-a schimbat radical. Expresia folosită azi în reviste este oraş de clasă mondială, mai mult decât o exagerare. Toate restaurantele cu specific naţional, teatrul, buticurile. Se presupune că e un New York minus munţi de gunoaie şi tâlhării. Locuitorii din Toronto obişnuiau să se ducă la Buffalo în weekend, bărbaţii ca să vadă show-uri cu puicuţe faine şi pe urmă să bea bere, iar femeile la cumpărături; se întorceau plini de ei şi ameţiţi, purtând mai multe straturi de îmbrăcăminte pe care s-o treacă prin vamă clandestin. Acum, în weekend, circulaţia deasă se scurge în direcţia opusă.

Eu n-am crezut în nici o versiune, că ar fi plicticos, că ar fi de clasă mondială. Pentru mine, Toronto n-a fost niciodată plictisitor. „Plictisitor“ nu-i atributul cu care să descrii atâta mizerie şi încântare.

Dar nici nu pot să cred că s-a schimbat. Ieri, venind cu taxiul de la aeroport, trecând pe lângă fabricile şi depozitele plate şi ordonate, care au fost cândva ferme plate şi ordonate, kilometru după kilometru de prudenţă şi stil utilitar, apoi prin centrul cu strălucirea lui, pavajele şi tendele lui europeneşti, am văzut că mai e încă acelaşi oraş. Dincolo de podoabe şi de ostentaţie, se vede urbea veche, stradă după stradă cu case din cărămidă roşie groasă, cu coloanele verandelor din faţă ca picioruşele de un alb murdar ale ciupercilor şi cu geamurile pândind calculat. Răuvoitoare, resentimentare, vindicative, implacabile.

În visurile care se petrec în acest oraş, mă rătăcesc întotdeauna.

Dincolo de toate chestiile astea, normal că am şi eu o viaţă reală. Uneori mi-e greu să cred în ea, fiindcă nu mi se pare stilul de viaţă pe care să reuşesc să-l perpetuez, sau pe care să-l merit. Sentimentul acesta se îngemănează cu o altă credinţă de-a mea: că toţi cei de vârsta mea sunt adulţi, în timp ce eu doar m-am deghizat într-unul.

Locuiesc într-o casă adevărată, cu perdeluţe la ferestre şi o peluză, în British Columbia, cel mai îndepărtat punct de Toronto unde am reuşit să ajung fără să mă înec. Irealitatea peisajului mă încurajează: munţii ca de carte-poştală ilustrată, din varietatea asfinţit-de-soare-şi-mesaj-sentimental, căsuţe care arată de parcă ar fi fost construite de cei Şapte Pitici în anii treizeci, melci fără cochilie imenşi, mult mai mari decât e normal să fie melcii fără cochilie. Chiar şi ploaia este exagerată – n-o pot lua în serios. Presupun că lucrurile acestea sunt la fel de reale şi de deprimante pentru cei crescuţi acolo ca acest loc pentru mine. Dar în zilele prielnice tot reuşeşti să ai un sentiment de vacanţă, de evadare. În zilele proaste, nu văd peisajul, şi nici altceva.

Am şi un soţ, nu primul, pe care îl cheamă Ben. Nu e vreun artist, mulţumesc lui Dumnezeu. Conduce o agenţie de turism specializată în Mexic. Printre calităţile sale nepreţuite se numără biletele ieftine pentru excursii în Yucatán. Din cauza agenţiei de turism, nu m-a însoţit în această călătorie: pentru operatorii de turism, lunile de dinaintea Crăciunului sunt o perioadă de muncă intensă.

Am şi două fiice, mari de acuma. Se numesc Sarah şi Anne – nume bune, normale. Una e aproape doctoriţă; cealaltă, contabilă. Opţiuni profesionale rezonabile. Cred în opţiunile rezonabile, atât de diferite de multe dintre opţiunile mele. Cred şi în nume normale pentru copii, fiindcă uite ce-a ajuns Cordelia.

Odată cu viaţa mea reală, am şi o carieră, pe care nu sunt sigură că o pot numi reală. Sunt pictoriţă. Într-un moment de cutezanţă, am cerut să mi se înscrie asta pe paşaport, deoarece alternativa ar fi fost casnică. Mi se pare improbabil că am devenit aşa ceva; în unele zile, când mă gândesc, am o strângere de inimă. Oamenii respectabili nu se fac pictori; se fac numai cei pretenţioşi, excentricii, histrionii. Mă ruşinează termenul artist; îl prefer pe cel de pictor, sună mai apropiat de o profesiune valabilă. Majoritatea locuitorilor acestei ţări vă vor spune că un artist e un trântor împopoţonat. Dacă le zici că eşti pictor, te vor privi ciudat. În afară de cazul că pictezi fauna sălbatică, sau câştigi un munte de bani din pictură. Eu, însă, câştig doar cât să stârnesc invidia altor pictori, nu suficient cât să-i dau dracului pe toţi.

Totuşi, exult aproape tot timpul şi mă socot norocoasă că am scăpat.

Mă aflu aici, pe acest futon, sub acest duvet, din cauza carierei mele. Am o expoziţie retrospectivă, prima din viaţa mea. Numele galeriei este Sub-Versions, unul dintre calambururile ce mă încântau înainte de a deveni foarte la modă. Retrospectiva asta ar trebui să-mi facă plăcere, dar am sentimente amestecate: nu-mi place să admit că sunt suficient de bătrână şi cu reputaţia de artist consolidată ca să deschid o retrospectivă, nici măcar la o galerie alternativă, administrată de o coterie feminină. Găsesc că e improbabil şi de rău augur: întâi retrospectiva, pasul următor, morga. Dar mai ales sunt ofuscată că Galeria de Artă a Statului Ontario n-a vrut să mi-o găzduiască. Ei înclină către artişti străini şi decedaţi.

*
*     *

Pilota se găseşte într-un studio ce-i aparţine primului meu soţ, Jon. Mă intrigă faptul că are o pilotă aici, deşi locuieşte în altă parte. Am reuşit, pentru moment, să-mi înfrâng impulsul de a cotrobăi prin dulăpiorul din baie, cum aş fi procedat odinioară, în căutarea agrafelor şi deodorantelor de damă. Nu mai e treaba mea, pot să-i las agrafele soţiei lui, cea înveşmântată în zale.

Faptul că locuiesc aici este probabil o prostie: prea retrospectiv. Dar am păstrat legătura din cauza lui Sarah, care-i şi fiica lui, şi, după ce-am terminat cu zbieretele şi spartul de sticle, am decis să rămânem un soi de prieteni la distanţă; mult mai uşor decât prieteni în apropiere. El singur mi-a oferit găzduire, aflând de retrospectivă. Preţul unei camere de hotel la Toronto, zicea, chiar la un hotel de mâna a doua, a devenit jignitor. Sub-Versions mi-ar fi oferit cazare, dar nu i-am informat. Îmi displace ordinea din hoteluri, curăţenia cu scârţ a căzilor de baie. Nu-mi place să-mi aud acolo ecoul vocii, mai ales noaptea. Prefer hainele aruncate pe jos, dezordinea şi murdăria oamenilor ca mine, a oamenilor ca Jon. Nomazi în marea trecere.

Studioul lui Jon e în josul lui King Street, aproape de malul lacului. Pe vremuri, King Street era unul dintre locurile unde nu te duceai niciodată, o zonă cu depozite sumbre, camioane huruitoare şi ulicioare dosnice şi dubioase. Acum s-a emancipat. Au infestat-o artiştii; de fapt, artiştii din primul val au venit şi s-au cam dus, locul fiindu-le luat de litere de alamă, ţevi de încălzire vopsite în roşul tulumbelor de pompieri, firme de avocatură. Studioul lui Jon, la etajul cinci – ultimul – al unui vechi depozit, nu va mai dăinui mult în forma actuală. Tuburi de neon traversează plafoanele, de pe podelele etajelor de dedesubt a fost smuls vechiul linoleum, mirosind a Pine Sol cu o obscură nuanţă antică de vomă şi urină, iar scândurile late de sub el sunt în curs de sablare. Ştiu toate astea fiindcă trebuie să urc pe jos cinci etaje; încă n-au instalat un lift.

Jon mi-a lăsat cheia într-un plic sub preşul de la intrare, cu un bileţel pe care scria Fii binecuvântată, ceea ce arată cât s-a înmuiat, sau decrepit. Binecuvântările nu făceau parte din stilul lui de odinioară. E, pentru moment, plecat la Los Angeles, unde participă la reconstituirea unui omor comis cu ferăstrăul electric, dar se va întoarce la timp pentru vernisaj.

Ultima dată l-am văzut acum patru ani, când Sarah a absolvit colegiul. A venit cu avionul pe coasta oceanului, din fericire fără nevastă, căreia nu-i sunt prea simpatică. Deşi nu ne cunoaştem, lipsa ei de simpatie este pentru mine o certitudine. Pe parcursul ceremoniei, al maimuţărelilor ritualice de după, cu ceai şi prăjiturele, ne-am comportat ca nişte părinţi maturi şi responsabili. Le-am invitat la cină pe ambele fete şi ne-am purtat corect. Ne-am şi îmbrăcat aşa cum ştiam că vrea Sarah: eu cu un taior şi pantofi asortaţi, Jon în costum şi cu o cravată reală. I-am şoptit că arată ca un antreprenor de pompe funebre.

A doua zi, însă, am şters-o în oraş, să luăm prânzul numai noi doi, şi ne-am cherchelit. Cuvântul ăsta, cherchelit, pe punctul de a deveni vetust, îmi indică ce fel de eveniment era. O retrospectivă. Şi continui s-o definesc în gând drept o plecare furişată, deşi se înţelege că Ben era la curent. Deşi el nu s-ar fi dus – Doamne fereşte! – să ia masa cu prima lui nevastă.

— Totdeauna ziceai că mariajul vostru a fost un dezastru fără pereche, mi-a spus el.

— A fost, l-am încredinţat. Ceva oribil.

— Şi-atunci de ce vrei să iei masa cu el?

— E greu de explicat, am zis eu, deşi poate că nu era chiar aşa.

Ceea ce avem împreună, Jon şi cu mine, seamănă, poate, cu un accident de circulaţie, dar e lucrul pe care-l avem în comun. Suntem supravieţuitori, fiecare al celuilalt. Am fost, unul pentru celălalt, un rechin, dar şi o barcă de salvare. Ceea ce contează, întru câtva.

În vremea aceea, Jon lucra la nişte bricolaje. Le confecţiona din bucăţele de lemn şi de piele culese din pubelele de gunoi, sau, poate, făcea zob nişte obiecte – viori, sticlărie – şi lipea piesele în poziţiile în care rămâneau după distrugere; numea construcţiile astea modele de sfărâmare. Odată a înfăşurat câteva trunchiuri de copac în bandă adezivă colorată şi le-a fotografiat; altă dată a modelat o pâine mucegăită care inspira şi expira cu ajutorul unui motoraş electric. Mucegaiul era alcătuit din resturi de păr, al lui şi al prietenilor. Ba cred că pe pâinea aia se aflau şi câteva fire de-ale mele; l-am surprins smulgându-le din peria mea de păr.

Acum s-a consacrat efectelor speciale din filme, ca să aibă o preocupare artistică. Studioul e înţesat de lucrările sale neterminate. Pe bancul de lucru, unde ţine vopselele, cleiurile, cuţitele şi patentele, există şi un braţ cu mână cu tot, confecţionat din răşină polimerizată, cu arterele scoţând capul ca nişte viermi din partea retezată, cu cureluşe pentru a fi legat. Ghipsuri goale pentru picioare şi labe stau pe duşumea ca nişte standuri pentru umbrele, având forma picioarelor de elefant; într-unul chiar şi este o umbrelă. Există până şi o bucată de faţă, cu pielea scofâlcită şi înnegrită, concepută în aşa fel încât să se potrivească pe faţa reală a actorului. Un monstru urzit de alţii, setos de răzbunare.

Jon mi-a mărturisit că nu ştie sigur dacă e bine să se ocupe cu ciozvârtele astea de trup omenesc. E ceva prea violent, care nu sporeşte bunătatea speciei. La senectute, a început să creadă în bunătatea omenească, ceea ce, indubitabil, este o schimbare; am descoperit chiar şi nişte ceai de plante în dulapul din bucătărie. Zice că ar prefera să confecţioneze animale pentru filmuleţele pentru copii. Dar, cum spune chiar el, trebuie să-ţi câştigi pâinea şi se pare că cererea de membre ciopârţite este mai mare.

Aş vrea să fie lângă mine, el sau Ben sau oricare alt bărbat cunoscut. A început să-mi piară cheful de străini. Cândva m-ar fi excitat aşteptarea, hazardul; acum văd doar neplăcerile, bătaia de cap. Să-ţi dai jos hainele graţios – întotdeauna o imposibilitate. Să te gândeşti ce să spui după, fără să setezi ecouri care să-ţi sune în cap. Şi mai rău, să faci cunoştinţă cu un set nou de particularităţi: unghii de la picioare, găuri ale urechilor, fire de păr nazal. Poate că la vârsta noastră revenim la pudoarea copilăriei.

Ies de sub pilotă cu senzaţia că n-am moţăit deloc. Mă uit la pliculeţele cu ceai de plante din chicinetă – Lemon Mist, Morning Thunder – şi le ignor în favoarea unei cafele groase, otrăvitoare şi energizante. Mă pomenesc stând în picioare în centrul încăperii principale, neştiind cum am ajuns acolo din bucătărioară. Un mic salt în timp, nişte interferenţe pe ecran, poate oboseala pricinuită de schimbarea fusului orar: trează până noaptea târziu, ameţită dimineaţa. Un debut de Alzheimer.

Stau la fereastră, sorbind din cafea, rozându-mi unghiile, privind în jos de la înălţimea celor cinci etaje. Din unghiul ăsta, pietonii par turtiţi, ca nişte copii deformaţi. Pretutindeni în jur, magazii pătrăţoase, cu acoperişuri plate, iar mai încolo terenurile întinse ale depourilor feroviare, unde pe vremuri era un du-te-vino de trenuri, unica distracţie duminicală. Şi mai încolo, netedul lac Ontario, cu un zero la început şi un zero la sfârşit, gri ca ardezia şi clocotind de veninuri. Până şi ploaia ce cade pe suprafaţa lui e cancerigenă.

Mă spăl în baia strâmtă şi unsuroasă a lui Jon, rezistând tentaţiei de a deschide dulăpiorul. Baia, mâzgălită peste tot cu amprente, e zugrăvită într-un alb spălăcit – nu cea mai avantajoasă lumină. Jon nu s-ar simţi artist fără puţină murdărie în cadru. Mă uit cu ochii mijiţi în oglindă, confecţionându-mi chipul: cu lentilele de contact pe ochi, stau prea aproape de oglindă; dacă le scot, stau prea departe.

Încep să mă scălâmbăi în oglindă, cu o lentilă în gură, subţire şi sticloasă ca miezul unei bomboane acrişoare. S-ar putea să mă înec cu ea accidental – ce moarte nedemnă. Mai bine aş purta ochelari bifocali. Dar cu ei aş arăta ca o cotoroanţă.

Îmi trag peste cap treningul de un albastru pal, deghizarea mea de non-artist, şi cobor cele patru rânduri de scări, încercând să par vioaie şi hotărâtă. Pot fi luată drept o femeie de afaceri ieşită să facă jogging, o directoare de bancă în ziua liberă. Mă îndrept spre nord şi apoi spre est pe Queen Street, alt loc unde noi nu ajungeam niciodată. Se zvonea că e zona preferată a beţivilor împuţiţi, jegoşimea, cum le spuneam noi; despre aceştia se zvonea că beau spirt medicinal, dorm în cabinele telefonice şi vomită pe pantofii oamenilor din tramvaie. Dar acum aici sunt numai galerii de artă şi librării, buticuri pline de hăinuţe negre şi încălţări bizare, marginea zimţată a gusturilor la modă.

Mă hotărăsc să merg să arunc repede o privire galeriei, unde n-am fost niciodată, fiindcă totul s-a pertractat prin telefon şi corespondenţă. N-am intenţia să intru şi să-mi declin identitatea; nu încă. Nu vreau decât să-i examinez pe toţi de afară. O să trec pe lângă galerie, aruncând o privire nepăsătoare, prefăcându-mă că sunt o gospodină, o turistă oarecare, o femeie ce se zgâieşte la vitrine. Galeriile sunt locuri de spaimă, locuri unde eşti cântărit şi judecat. Trebuie să munceşti ca să ajungi la ele.

Dar până să sosesc la galerie, dau peste un gard de placaj ce maschează o demolare. Pe el scrie cu spray, ca o sfidare adusă scrobit de curatului Toronto: It’s Bacon Or Me, Babe. Iar dedesubt: What Is This Bacon and Where Can I Get Some? Alături, un afiş. Nu, nu un afiş, mai degrabă un fluturaş: o nuanţă violentă de violet-purpuriu, cu tuşe verzi şi litere negre: RETROSPECTIVA RISLEY, zice, numai numele de familie, ca la băieţi. E numele meu şi al meu e şi chipul, mai mult sau mai puţin. E fotografia pe care am trimis-o la galerie. Numai că, între timp, m-am ales cu o mustaţă.

Cel – sau cea, nimic nu exclude o femeie – care a desenat mustaţa ştia ce face. O mustaţă inelată şi abundentă, ca a regaliştilor englezi, cu un graţios barbişon pe măsură. Perfect asortată la părul meu.

Presupun că ar trebui să mă îngrijoreze mustaţa asta. Să fie doar mâzgăleala unui găgăuţă, sau un comentariu politic, un act de agresivitate? Să semnifice mai mult decât Killroy Was Here³ sau mult mai mult decât Fuck Off? Îmi aduc aminte de vremea când eu însămi desenam mustăţi din astea, punând în ele atâta pică, atâta dorinţă de a ridiculiza, de a dezumfla, trăind un intens sentiment al puterii. Era o des-făţare – îi jefuiai persoanei respective faţa. Dac-aş fi mai tânără, m-aş supăra.

Nefiind, studiez mustaţa şi mă gândesc: Arată destul de bine. Mustaţa e ca un costum. O examinez din mai multe unghiuri, ca şi cum aş delibera dacă să-mi cumpăr şi eu una. Mă pune într-o altfel de lumină. Mă gândesc la bărbaţi şi la pilozitatea lor facială, la ce multe posibilităţi de deghizare şi camuflare le stau constant la dispoziţie. Mă gândesc la bărbaţi ascunşi sub mustăţi şi la cât de goi trebuie să se simtă când şi le rad. Cât de diminuaţi. Mulţi indivizi ar arăta mai bine cu mustaţă.

Pe urmă, brusc, mă minunez. În sfârşit, am dobândit o faţă pe care se poate desena o mustaţă, o faţă ce atrage mustăţi. O faţă publică, o faţă vrednică de des-făţare. E o realizare. Am făcut ceva din mine, cât de cât.

Mă întreb dacă şi Cordelia va vedea afişul. Mă întreb dacă mă va identifica, în ciuda mustăţii. Poate o să vină la vernisaj. Ea va intra pe uşă şi eu mă voi întoarce spre ea, îmbrăcată în negru, cum îi şade bine unei pictoriţe, în mână cu un pahar cu vin moderat de prost. Nu voi vărsa nici un strop.

4

Până ne-am mutat la Toronto, am fost fericită.

Înainte de mutare, n-am locuit cu adevărat niciunde, sau am locuit în atâtea locuri că nu le mai ţineam minte. Pierdeam mult timp mergând în Studebaker-ul nostru cu suspensie joasă, mare cât o şalupă, pe drumuri lăturalnice sau pe şoselele cu două piste ce duceau în nord, şerpuind pe lângă lac după lac, colină după colină, cu linia albă neîntreruptă din centrul şoselei şi stâlpii de telegraf de pe margini, unii înalţi, alţii mai scunzi, şi cu cablurile care dădeau impresia că se coboară şi se înalţă.

Stau numai eu pe bancheta din spate, între valize şi cutii de carton pline de mâncare şi de haine, în mirosul gazos, ca de curăţătorie chimică, al tapiţeriei maşinii. Fratele meu Stephen şade în faţă, lângă geamul parţial deschis. Miroase a pastile de mentă; apoi vine mirosul lui familiar de creioane din lemn de cedru, cu mina de plumb, şi de nisip umed. Din când în când vomită în pungi de hârtie, sau pe marginea drumului, dacă tata opreşte la timp. El are rău de maşină, pe când eu nu, şi de aceea el trebuie să stea în faţă. E singura lui slăbiciune, din câte ştiu.

Din înghesuiala din spate am o imagine bună a urechilor familiei mele. Ale tatei, care ies de sub borul vechii pălării de fetru, purtată ca să nu-i intre în păr rămurele, sevă sau omizi, sunt mari şi moi, cu lobii lungi; seamănă cu urechile gnomilor, sau cu ale personajelor minore, de culoarea cărnii şi cu înfăţişare de căţelandri, din benzile de desene animate cu Mickey Mouse. Mama îşi poartă părul prins pe laturi cu agrafe, aşa că urechile i se văd din spate. Sunt înguste, cu părţile de sus fragile, ca toartele ceştilor de porţelan, deşi ea, ca persoană, nu e fragilă. Urechile frăţiorului meu sunt rotunde, ca nişte caise uscate, sau ca urechile extratereştrilor verzi, cu capete ovale, desenaţi de el cu creioane colorate. În jurul şi peste urechile lui rotunde şi în jos pe ceafă i se vede părul, drept şi blond-închis, crescut în smocuri stufoase. El nu se lasă tuns.

Pentru mine e greu să şoptesc în urechile rotunde ale fratelui meu când suntem în maşină. Oricum, el nu-mi poate şopti la rându-i, fiindcă trebuie să privească drept înainte în zare, sau la linia mediană albă a şoselei care se revarsă peste noi, unduind încet, val după val.

Şoselele sunt aproape pustii, pentru că suntem la vreme de război, dar din când în când apare câte un tractor cu remorca plină de buşteni sau cherestea proaspăt tăiată, lăsând în urmă o mireasmă de rumeguş. La prânz, oprim pe margine, întindem o muşama între tufele albe ca hârtia şi purpuriile răscoage şi mâncăm prânzul pregătit de mama, pâine cu sardele sau pâine cu brânză, ori pâine cu melasă sau gem, dacă nu putem face rost de altceva. Carnea şi brânza sunt rare, fiind raţionalizate. Ceea ce înseamnă că ai un carneţel cu cupoane colorate.

Tata face focul şi fierbe apa pentru ceai într-un ceainic de tablă. După ce mâncăm, dispărem unul câte unul în tufăriş, cu hârtie igienică în buzunar. Uneori găsim pe acolo hârtie igienică mai veche, dezagregată printre licheni şi frunze moarte, dar de cele mai multe ori e curat. Stau pe vine, ciulind urechile să aud dacă vine ursul din spate, cu steliţa-vânătă atingându-mi, aspră, fesele, după care îngrop hârtia igienică sub crenguţe, scoarţă de copac şi licheni uscaţi. Tatăl nostru zice că trebuie să faci în aşa fel încât să pară că nici n-ai trecut pe acolo.

Tatăl nostru pătrunde în pădure cu un topor, o raniţă şi o cutie mare de lemn atârnată de umăr cu o curea. La fiecare arbore priveşte în sus şi chibzuieşte. Pe urmă întinde pe sol, sub copacul ales, o pânză impermeabilă, înfăşurând cu ea baza trunchiului. Deschide cutia de lemn, plină de şiruri ordonate de sticluţe. Loveşte cu partea din spate a toporului în coloana arborelui. Copacul tremură, plouă din el cu frunze, rămurele şi omizi, care ricoşează de pe pălăria gri de fetru a tatei şi lovesc pânza de jos. Stephen şi cu mine ne ghemuim şi culegem omizile, care sunt dungate cu albastru, catifelate şi reci, ca nasul unui câine. Le punem în sticluţele de colectare umplute cu spirt transparent. Le privim cum se răsucesc şi se scufundă.

Tata priveşte recolta de omizi de parcă le-ar fi prăsit chiar el. Examinează şi frunzele roase. „O infestare frumoasă“, zice. E vesel, e mai tânăr decât sunt eu acum.

Pe degetele mele persistă mirosul de spirt, rece şi distant, pătrunzător ca un ac de oţel înfipt în ele. Miroase a lighene cu smalţ alb. Noaptea, când ridic ochii la stelele reci, albe şi limpezi, îmi spun că aşa trebuie să miroasă şi ele.

Spre sfârşitul zilei iarăşi ne oprim şi ridicăm cortul, pânză groasă pe piloni de lemn. Sacii de dormit sunt kaki, groşi cu cocoloaşe, întotdeauna puţin umezi. Sub ei punem bucăţi de prelată şi saltele gonflabile care te fac să ameţeşti până le umfli, umplându-ţi gura şi nările cu miros de cizme vechi de cauciuc sau de anvelope de rezervă stivuite în garaj. Cinăm în jurul focului, care străluceşte tot mai tare, pe măsură ce umbrele din pădure se lungesc, ca nişte crengi mai întunecate. Intrăm de-a buşilea în cort şi ne dezbrăcăm după ce ne-am vârât în sacii de dormit, iar lanterna proiectează un cerc pe pânză, un inel luminos în jurul unuia mai întunecat, arătând ca o ţintă de tir. Cortul miroase a catran, a capoc, a hârtie de împachetat cu grăsimea lăsată de brânză pe ea şi a iarbă strivită. Dimineaţa, buruienile de afară sunt îmbrobonite de rouă.

Uneori tragem la moteluri, dar numai dacă s-a făcut prea târziu ca să mai ridicăm cortul. Motelurile sunt întotdeauna departe de orice, conturate pe zidul negru al pădurii, cu lumini ce clipesc în noaptea de un impenetrabil negru uniform, ca cele ale vapoarelor sau ale oazelor. În faţa lor sunt plasate pompe de benzină, cât un stat de om, cu discuri rotunde în vârf, luminate ca nişte luni sau ca nişte aureole, minus capul. Motelurile şi pompele de benzină sunt deseori goale sau închise; benzina e raţionalizată, aşa că lumea nu călătoreşte dacă nu e strict necesar.

Sau tragem la cabane, aparţinând altor oameni ori guvernului, sau stăm în exploatări forestiere abandonate, sau ridicăm două corturi, unul pentru dormit şi unul pentru provizii. Iernile le petrecem în oraşe mici sau mari din nord, The Soo⁴, North Bay sau Sudbury, în apartamente ce sunt, de fapt, ultimul cat al caselor altora, aşa că trebuie să avem mare grijă să nu facem zgomot când călcăm pe duşumelele de scândură. Avem mobilă care înainte a fost depozitată. Mereu aceleaşi piese de mobilier, dar care par de fiecare dată necunoscute.

În locurile astea există toalete la care tragi apa, albe şi intimidante, din care ce-ai făcut dispare într-o clipită, cu un muget. La început, când ajungem într-un oraş fratele meu şi cu mine folosim intens toaleta şi aruncăm în ea şi alte chestii, bunăoară macaroane, să le vedem cum dispar. Există sirene de alarmă aeriană şi când se pun pe urlat tragem draperiile peste geamuri şi stingem lumina, deşi mama ne asigură că războiul nu va ajunge niciodată până aici. Războiul se infiltrează până la noi prin radio, prin voci îndepărtate, pornite de la Londra, care se pierd în vacarmul de paraziţi. Părinţii ascultă cu mutre neîncrezătoare, strângând din buze; te pomeneşti că pierdem.

Fratele meu e de altă părere. Crede că tabăra noastră este cea bună şi ca atare vom învinge. Colecţionează cartonaşe cu poze de avioane din pachetele de ţigări şi ştie numele tuturor aeroplanelor.

Fratele meu are un ciocan, nişte lemn şi un briceag numai al lui. Ciopleşte şi ciocăneşte în lemn: face un pistol. Prinde în cuie două bucăţi de scândură, în unghi drept, şi foloseşte încă un cui drept trăgaci. Are mai multe pistoale din astea, precum şi pumnale şi săbii, cu sânge colorat cu creionul roşu pe lame. O parte din sânge e portocaliu, că i s-a terminat roşul. Cântă:

Aterizând pe o singură aripă şi cu o rugăciune,

Deşi un motor s-a dus,

Ne vom continua lupta,

Aterizând pe o singură aripă şi cu o rugăciune.

Cântă versurile voios, dar mie mi se pare un cântecel trist pentru că, deşi am văzut fotografii de avioane pe cartoanele din pachetele de ţigări, habar n-am cum zboară. Cred că zboară ca păsările, iar o pasăre nu poate zbura numai cu o aripă. Asta spune tata iarna, înainte de cină, ridicând paharul când mai sunt şi alţi bărbaţi la masă: „Nu poţi zbura cu o singură aripă“. Aşa că, în fond, rugăciunea din cântec e inutilă.

Stephen îmi dă şi mie un pistol şi un cuţit şi ne jucăm de-a războiul. E jocul lui preferat. În timp ce părinţii instalează cortul, fac focul sau gătesc, ne strecurăm printre copaci şi tufe, ţintind printre frunze. Eu sunt infanteria, ceea ce înseamnă că trebuie să fac ce comandă el. El îmi face semn cu mâna să înaintez, îmi indică să mă retrag, îmi spune să-mi ţin capul plecat ca să nu mi-l spulbere inamicul.

— Eşti moartă, zice.

— Ba nu sunt.

— Ba da. Te-au nimerit. Cazi jos.

N-am replică, fiindcă el vede inamicul, iar eu nu. Trebuie să mă întind pe pământul mlăştinos, rezemată de un ciot ca să nu mă ud prea tare, până vine clipa să fiu iarăşi vie.

Uneori, în loc de război, mergem la vânătoare în pădure şi răsturnăm buştenii şi bolovanii să vedem ce găsim sub ei. Sunt furnici, râme şi goange, mormoloci şi broaşte, şerpi dungaţi, chiar şi salamandre, cu puţin noroc. Nu facem absolut nimic cu fiinţele găsite. Ştim că ar muri dacă le-am închide în borcănaşe şi le-am lăsa, din greşeală, la soare, sub luneta maşinii; am procedat aşa altădată. Aşa că ne mulţumim să le privim, urmărind cum, panicate, furnicile îşi ascund ouăle ca nişte pastile, cum şerpii se scurg în întuneric. Apoi punem buştenii la loc, dacă nu avem nevoie de unele dintre vietăţile alea ca nadă pentru pescuit.

Din când în când, ne batem. Eu nu câştig: Stephen e mai mare şi mai necruţător decât mine, iar eu am mai mult chef să mă joc cu el decât are el să se hârjonească cu mine. Ne luăm la trântă cât mai departe de părinţi şi vorbim numai în şoaptă, fiindcă dacă ne prind ne pedepsesc pe amândoi. Tot din cauza asta nu ne pârâm. Ştim din experienţă că satisfacţia de a trăda nu merită efortul.

Fiind secrete, încăierările astea au o atracţie în plus. Cea a vorbelor urâte pe care ni s-a interzis să le folosim, de exemplu cur; atracţia conspiraţiei, a cârdăşiei. Ne călcăm pe picioare, ne pişcăm de braţe, cu mare grijă să nu ne trădăm durerea, loiali chiar şi când ne sufocă indignarea.

Cât timp am dus viaţa asta de nomad, la fruntariile războiului?

Astăzi am mers mult cu maşina şi ne ridicăm cortul târziu. Suntem aproape de şosea, lângă un lac fără nume, cu malul neregulat. Arborii de pe margine se dedublează în apă, frunzele plopilor se îngălbenesc, se apropie toamna. Soarele e pe cale de dispariţie şi s-a instalat un asfinţit prelungit şi rece, de un trandafiriu ca penajul păsării flamingo, ce trece în rozul cărnii de somon şi apoi în roşul vibrant al tincturii de mercurocrom. Lumina roşiatică zăboveşte pe suprafaţa apei, tremură, apoi păleşte şi s-a dus. O noapte limpede, fără lună, plină de aştri antiseptici. Se vede cât se poate de clar Calea Lactee, semn că vremea se va strica.

Noi nu dăm atenţie acestor lucruri, fiindcă Stephen mă învaţă cum să văd în beznă, ca luptătorii de comando. Nu ştii niciodată când îţi prinde bine, susţine el. Nu poţi să te foloseşti de lanternă, trebuie să stai nemişcat în întuneric şi să aştepţi până ţi se adaptează ochii la lipsa de lumină, încet, încet, se ivesc formele lucrurilor, gri, vălurite şi nemateriale, ca şi cum s-ar condensa în aer. Stephen mă învaţă să-mi mişc încet picioarele, balansându-mă pe câte unul singur, cu grijă să nu calc pe vreascuri. Îmi spune să respir fără zgomot.

— Dacă te aud, eşti terminată, şopteşte el.

Se ghemuieşte alături, profilat pe lac, un petic de apă mai închis la culoare. Văd sticlirea unui ochi, după care dispare. E o scamatorie a lui.

Ştiu că se apropie pâş-pâş de foc, de părinţii care sunt umbre pâlpâitoare, fără chip. Am rămas singură cu bătăile mele de inimă şi cu respiraţia prea şuierătoare. Dar are dreptate: acum văd în întuneric.

Aşa sunt imaginile mele despre cei morţi.

1. Saltea japoneză pluşată, care se derulează pentru a dormi pe ea.

2. Plăpumioară subţire din puf, pilotă.

3. Killroy a fost aici. Expresie a culturii populare americane, adeseori văzută în graffiti, reprezentată de un personaj care se uită peste un zid. A apărut în timpul celui de al Doilea Război Mondial, fiind asociată cu soldaţii americani care îl desenau în toate locurile unde staţionau sau prin care treceau.

4. Sault Ste. Marie.