Viktor Suvorov, ОБЛОМ. Последняя бuтва маршала Жукова

© Viktor Suvorov, 2013

© 2014 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

© 2011 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5042-2

ISBN PDF: 978-973-46-5043-9

ISBN print: 978-973-46-4891-7

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: c a ismeretlen, Un tanc T-34-85 avariat în Piaţa Móricz Zsigmond

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

VICTOR SUVOROV (Vladimir Bogdanovici Rezun), fost ofiţer al Direcţiei Generale de Informaţii a Ministerului Apărării din Uniunea Sovietică, a defectat în 1978 şi s-a stabilit în Marea Britanie, unde a lucrat ca analist de informaţii. Alte volume traduse la Editura Polirom: Spărgătorul de gheaţă. Cine a declanşat al Doilea Război Mondial? (1995, 2010), Ultima republică (vol. I: De ce a pierdut Uniunea Sovietică al Doilea Război Mondial?, 1997, 2010; vol. II: Cauza sfântă, 2011; vol. III: Dezastrul, 2011), Ziua M. Când a început al Doilea Război Mondial? (1998, 2011), Epurarea. De ce a decapitat Stalin armata? (2000, 2011), Acvariul. Cariera şi defecţiunea unui spion sovietic (2011), Speţnaz. Istoria secretă a Forţelor Speciale Sovietice (2011), O să vă îngropăm! Cronica măreţului deceniu (2012), Sinuciderea. De ce a atacat Hitler Uniunea Sovietică? (2012), Umbra victoriei (2013), Eliberatorul (2013), Numele ei era Tatiana (2013) şi Îmi retrag cuvintele (2014).

Memoriei lui Abdurahman Avtorhanov, un fost mare agent de informaţii, primul care a descoperit secretul misterioasei morţi a lui Stalin

„Unul dintre secretele înălţării lui Hruşciov pe culmile puterii stă în faptul că avea talentul de a insufla tuturor sentimentul că îi erau superiori. El a obţinut puterea, dar nu a mai reuşit să iasă din pielea prostănacului! S-a născut pentru a întruchipa acest personaj.”

Mihail Veller

Oblom1*

Substantiv, inanimat, genul masculin. Derivat de la verbul lomat cu ajutorul prefixului ob-.

Sensuri

1. Ceea ce s-a rupt, s-a desprins prin rupere.

2. Locul unei crize, al unei cotituri.

Locul unde s-a produs cotitura despre care se relatează în paginile acestei cărţi este capitala Patriei noastre, Moscova. În anul 1957, destinul ţării şi al întregii lumi a suferit o schimbare radicală la Moscova, la fel ca şi destinul dictatorului potenţial, Mareşalul Uniunii Sovietice, de patru ori Erou al Uniunii Sovietice, Jukov Gheorghi Konstantinovici, care îşi croia drum spre puterea absolută şi pregătea o lovitură de stat.

În jargonul rus, cuvântul „oblom” are şi alte sensuri: eşec, insucces, crah, faliment, prăbuşire, dezastru, sfârşit, moarte. Pentru a descrie situaţia în care a ajuns Jukov, se potrivesc perfect toate aceste sensuri.

1* Titlul ediţiei originale, în limba rusă (n.tr.).

Cuvânt înainte

Din iunie 1957, în Uniunea Sovietică a luat fiinţă un duumvirat: ţara era condusă de Jukov şi de Hruşciov. Oficial, primul părea a fi Hruşciov, însă asta doar pentru că aşa a decis Jukov.

Relaţiile dintre aceşti doi lideri nu erau nici pe departe simple. Plutea în aer o încăierare, era inevitabilă. Deznodământul acesteia a fost hotărât dinainte de câteva persoane, printre care:

– prim-locţiitorul şefului GRU, generalul-locotenent Mamsurov;

– şeful GRU, generalul-colonel Ştemenko;

– ambasadorul Uniunii Sovietice în Iugoslavia, Firiubin.

Prim-locţiitorul şefului GRU Mamsurov a murit în anul 1968 (pe atunci era deja general-colonel). Doi ani mai târziu, eu, tânăr ofiţeraş, am fost aruncat de soartă la Secţia de Informaţii a statului-major al Regiunii Militare Privoljie, adică în structura GRU. Aici mulţi îl cunoşteau pe Mamsurov şi îşi aminteau de el. Am avut de la cine să aflu ceea ce nu scriau ziarele.

Ulterior am avut ocazia să activez în aparatul central al GRU. Structura ierarhică de aici semăna cu piramida lui Keops. Eu eram la bază, iar în vârf – locţiitorul şefului Marelui Stat-Major, generalul de armată Ştemenko. Este de la sine înţeles faptul că generalul de armată Ştemenko nici măcar nu bănuia că exist, atât era de mare diferenţa de altitudine, în schimb, eu aveam posibilitatea de a afla despre generalul de armată Ştemenko tot ceea ce nu se cuvine să fie amintit nici în cele mai veridice memorii.

Am avut ocazia să lucrez şi sub acoperire diplomatică. Pe culmile ameţitoare ale diplomaţiei sovietice trona locţiitorul ministrului Afacerilor Externe, tovarăşul Firiubin Nikolai Pavlovici în persoană. Era absolut evident că nici el nu avea de ce să ştie de existenţa mea, în schimb eu aveam posibilitatea să pun întrebări despre felul în care Firiubin a ajuns pe aceste culmi unor oameni care ştiau multe lucruri.

Superiorul meu direct, şeful Serviciului de Spionaj GRU din Geneva, nu numai că îi cunoştea bine pe Ştemenko şi pe Mamsurov, ci şi participase direct la evenimentele din anul 1957 despre care va fi vorba în această carte. Sub acoperire, şeful meu direct era Mironova Zoia Vasilievna, reprezentant permanent al URSS în Secţia Europeană a ONU şi în alte organizaţii internaţionale de la Geneva. Ea era, se înţelege, ambasador, în timp ce eu eram totuşi doar un ataşat. Reprezentanţa permanentă a Uniunii Sovietice în cadrul Secţiei Europene a ONU era o structură destul de compactă. Ducând la îndeplinire sarcinile trasate de ambasador, raportând îndeplinirea misiunilor, puteam uneori, în anumite momente prielnice, să pun câte o întrebare despre trecutul eroic.

Trebuie să menţionez că oamenii au obiceiul să povestească doar aventurile cu final fericit pentru ei. Eu aveam posibilitatea să pun întrebări şi profitam des de această oportunitate, însă cu prudenţă. Micile fragmente de informaţii se constituiau apoi într-un tablou clar.

La începutul noului mileniu au fost publicate unele documente secrete din arhivele sovietice, referitoare la evenimentele din anul 1957.

Aceste informaţii noi s-au suprapus cu cele vechi fără a le desfiinţa, ci intensificându-le claritatea şi expresivitatea. Reconstituind trecutul din fragmente mărunte, ca pe o amforă romană spartă, mi-am permis să inserez în naraţiune dialoguri care nu au fost consemnate niciodată nicăieri. Însă acesta nu este un joc de fantezie, ci o încercare de a umple golurile pentru care nu am reuşit să găsesc micile cioburi potrivite. Dacă în mozaic nu se găseşte o bucăţică, ştiind ce se află în jurul golului respectiv, ne dăm seama imediat ce lipseşte. Aşa am procedat şi eu.

Aceste dialoguri nu reproduc spusele participanţilor la evenimente, ci vorbele pe care, după părerea mea, ei le-ar fi putut rosti într-o situaţie sau alta.

Nu sunt foarte convins că am reuşit să sap suficient de adânc. Am făcut tot ce mi-a stat în putinţă, dar poate alţii se vor descurca mai bine.

Prolog

— Dezbrăcaţi-vă, zise zâmbind seducător, în timp ce-şi dădea o şuviţă castanie după urechiuşa roz.

— Complet?

— Până la chiloţi.

Locţiitorul şefului Direcţiei Principale de Informaţii a Marelui Stat-Major al Forţelor Armate Sovietice ale URSS, Erou al Uniunii Sovietice, generalul-locotenent Mamsurov Hadji-Umar Djiorovici se conformă. Fusese chemat pe neaşteptate la policlinica de la Kremlin. Încercase să amâne consultaţia, pretinzând că este ocupat, însă a primit indicaţii foarte clare. Din Regiunea Militară Subcarpatică, în cadrul căreia generalul Mamsurov fusese până nu demult comandantul Armatei a XXXVIII-a, au fost expediate la Moscova toate documentele sale medicale. Nici doctorii nepricepuţi din Lvov, nici medicii din Moscova nu au depistat nimic suspect. Însă în capitala Patriei noastre a poposit de peste hotare o somitate medicală, care a verificat radiografiile conducerii superioare a Uniunii Sovietice din anul precedent, şi tot ceea ce nu au observat esculapii autohtoni nu a scăpat ochiului său vigilent. De aceea e musai ca generalul-locotenent să se prezinte imediat – astrul ştiinţei nu aşteaptă, poate să apună după orizont.

Se înţelege că problemele de stat sunt mai importante decât sănătatea unui general-locotenent oarecare, dar totuşi cu un asemenea diagnostic nu se trăieşte prea mult. De aceea ar fi mai bine ca generalul-locotenent să amâne problemele de stat o zi-două. Trebuie luate măsuri urgente, până nu este totul pierdut.

Generalul-locotenent a sosit la ora şi la adresa indicate, a evaluat situaţia. Îndrăznesc să menţionez că policlinica în care a nimerit nu semăna deloc cu o instituţie medicală, amintind mai degrabă de un sanatoriu luxos sau de oranjeria din reşedinţa privată a lui Savva Morozov, unul dintre cei mai bogaţi oameni din Rusia începutului de secol XX. Linişte şi pace, covoare luxoase moi, în care se afundă piciorul. Casa avea vitralii multicolore şi o minunată grădină cu plante tropicale. Nici urmă de îmbulzeală sau de cozi. Să vezi şi să nu crezi: nu pacientul aşteaptă să fie chemat de medic, ci medicul aşteaptă sosirea pacientului.

Asistenta, dezinvoltă, i-a arătat unde să-şi agaţe tunica de general, pantalonii cu lampasuri late, duble, şi a ieşit.

În aceeaşi clipă, pe o altă uşă a intrat somitatea medicală – un omuleţ îndesat, chel.

Prim-locţiitorul şefului GRU, generalul-locotenent Mamsurov şi-a întors privirea spre doctor şi a înlemnit.

În faţa lui stătea, studiindu-l cu atenţie, prim-secretarul Comitetului Central al Partidului Comunist al Uniunii Sovietice, tovarăşul Hruşciov Nikita Sergheevici.

Îmbrăcat în alb din cap până-n picioare.

Dacă v-aţi pus în gând să frângeţi voinţa unui om puternic, ştiinţa numită psihologia agenţilor secreţi recomandă ca pentru început să-l speriaţi zdravăn. Preferabil ar fi ca ameninţarea să fie reală, palpabilă, letală. N-ar fi rău ca în ultimul moment, când victima s-a obişnuit cât de cât cu ameninţarea, să fie pusă în faţa unei noi nenorociri, absolut neaşteptată. Şi la fel de letală.

Apoi discutaţi cu victima. Este de preferat ca, înaintea unei discuţii serioase, omul să fie dezbrăcat – dacă nu complet, măcar până la chiloţi. Una este să ai ca interlocutor un general-locotenent încă tânăr, chipeş, înalt, zvelt, musculos, lat în umeri, brunet, uşor grizonant, într-o tunică sobră, croită după gustul lui Stalin, cu guler înalt, cu epoleţi aurii, cu „Steaua de Aur” de Erou al Uniunii Sovietice pe piept, cu o mulţime de distincţii, printre care trei ordine Lenin, patru ordine Steagul Roşu, un ordin Kutuzov clasa I şi un ordin Suvorov clasa a II-a. Cu totul altceva este imaginea aceluiaşi om fără epoleţi aurii şi fără lampasuri, fără „Steaua de Aur” şi guler înalt, în nişte amărâţi de chiloţi albaştri până la genunchi, stând în faţa celui mai înalt demnitar al măreţei noastre Patrii.

Nu cred că prim-secretarul Comitetului Central al Partidului Comunist al Uniunii Sovietice, tovarăşul Hruşciov Nikita Sergheevici, a studiat vreodată psihologia agenţilor secreţi, dar nu am nicio îndoială că, din când în când, el avea nişte revelaţii şi, în astfel de momente, simţea psihologia umană cu toată fiinţa sa. Instinctiv.

Printr-un soi de instinct animalic special, Nikita a simţit că întâlnirea cu generalul Mamsurov în policlinica de la Kremlin trebuia să fie organizată în această manieră, şi nu altcumva. Hruşciov era absolut convins că lui Mamsurov trebuia să-i telefoneze o asistentă veselă, optimistă. Aceasta trebuia să-i ciripească despre boala incurabilă cu o veselie prostească, cam în felul următor: uite ce necaz a căzut pe capul dumneavoastră, tovarăşe general, sunteţi un bărbat în floarea vârstei, cine s-ar fi putut gândi...

În concepţia aceluiaşi Hruşciov, generalul Mamsurov trebuia să fie întâmpinat în sala de aşteptare luxoasă de o persoană cu un caracter uşor diferit – o asistentă gânditoare, tăcută, fermecătoare, cu un zâmbet enigmatic de Giocondă vicioasă în colţul buzelor. Întreaga sa făptură trebuia să amintească de bucuriile vieţii care pentru general se întrerupea atât de brusc şi de dureros: tu, generale, peste vreo două luni sau chiar săptămâni o să dai ortul popii, în timp ce noi rămânem în viaţă.

Chiar aşa a şi fost organizat totul. Şi ciripitul la telefon, şi asistenta în halatul apretat atât de tare încât scârţâia, sub care se ghicea lipsa oricăror piese vestimentare. Cu paşi uşori, ea s-a făcut nevăzută, iar în faţa generalului a apărut Hruşciov. El l-a privit îndelung pe generalul care stătea în picioare numai cu chiloţii pe el, apoi i-a arătat ferm un taburet alb:

— Ia loc.

A fost ceva între invitaţie şi ordin. Înainte de a ordona ceva, orice şef, fie el comandantul unui echipaj compus din trei persoane sau Comandantul Suprem care are în subordine milioane de oameni, este dator să evalueze situaţia: vor executa subordonaţii acest ordin? Dacă are o cât de mică bănuială de nesupunere, trebuie să evite să dea ordinul respectiv.

Dacă eşti convins că ordinul va fi executat, ordonă!

Dacă nu eşti convins, taci! Trage de timp, apelează la şiretlicuri, caută alte metode de influenţare, pentru că nimic nu este mai penibil şi mai lamentabil decât o scenă de nesupunere faţă de comandant. Dacă subordonaţii au refuzat să se supună o dată, nu o vor mai face niciodată.

Hruşciov era conştient că generalul aflat într-o situaţie atât de bizară ar fi dat orice, numai să se poată ghemui, să-şi acopere goliciunea măcar cu mâinile.

Dacă scena s-ar fi petrecut pe o plajă de pe litoralul Mării Negre, totul ar fi fost altfel. Şi mâinile, şi pieptul, şi umerii generalului emană forţă, picioarele sunt zvelte ca ale unui armăsar arab, pe abdomen se văd muşchii în loc de obişnuita burtică a generalilor. Mamsurov nu s-ar fi jenat să joace fotbal pe plajă în chiloţi, în văzul unor dame oricât de arogante.

Din păcate, aici nu era pe o plajă de pe litoralul Mării Negre. Şi nu se afla în faţa unor dame, asta era deosebirea.

Pentru el, a lua loc însemna să micşoreze partea vizibilă a trupului despuiat.

A lua loc însemna să se ascundă puţin în spatele mesei.

De aceea ordinul de a lua loc a însemnat pentru Mamsurov, dacă nu salvarea, cel puţin o oarecare uşurare. El însuşi ardea de dorinţa de a lua loc şi, primind ceva între ordin şi invitaţie, se aşeză.

Aceasta a fost o dublă victorie a lui Hruşciov.

Prima: generalul s-a supus.

A doua: acest bărbat înalt şi puternic nu-l mai domina cu statura sa pe Hruşciov cel grăsuţ ca un papanaş.

În momentele acelea, nici Mamsurov, nici Hruşciov nu se gândeau la efectele psihologice. Pur şi simplu Hruşciov s-a simţit mult mai sigur pe sine. Mamsurov – mult mai puţin.

— Povesteşte, tovarăşe general.

— Ce să povestesc?

— Totul.

— Totul?

— Povesteşte-mi ceva, aşa, ceva ce eu nu ştiu... Dar de fapt eu ştiu totul. Acolo la dumneata la GRU aţi înfiinţat un fel de centru special. Însă cu mine nu v-aţi sfătuit. Aţi uitat sau cum?

În astfel de situaţii, cel mai important este să nu divulgi nici măcar printr-o aluzie sursa informaţiei şi limitele acesteia.

Pentru generalul Mamsurov situaţia era incredibilă: despre Centrul cu Destinaţie Deosebită al GRU ştiau, în afară de el, numai fondatorii acestuia – Mareşalul Uniunii Sovietice Jukov şi şeful GRU, generalul-colonel Ştemenko. Nici unul, nici celălalt nu ar fi avut niciun motiv, niciun avantaj să pălăvrăgească pe această temă. Erau pasibili de judecată. Puteau fi împuşcaţi. Pe vremea tovarăşului Stalin, pentru astfel de scamatorii ar fi fost executaţi prin împuşcare, fără ca cineva să intre în prea multe detalii. Cum a putut afla Hruşciov despre Centrul cu Destinaţie Deosebită al GRU? Nu avea cum! Nu avea şi gata! Dar uite că ştie! El ştie totul!

Ce putea să facă generalul din moment ce l-au încolţit la zid ca pe un şobolan? Să o ia la fugă pe coridoare? În chiloţi albaştri?

Gândul că a fost prins i-a produs pentru o clipă lui Mamsurov o oarecare uşurare. Generalul şi-a amintit de diagnosticul letal. Apoi şi-a dat seama că de fapt nu este vorba de niciun diagnostic. A fost o capcană. A fost atras într-o cursă de şoareci. Generalul este sănătos. Însă al doilea necaz este oare mai mic decât primul? Dacă Hruşciov a organizat atât de minuţios această întâlnire, atunci probabil că după uşă aşteaptă o echipă de infirmieri vânjoşi, având cămaşa de forţă pregătită.

Ce scenă ar mai fi fost: pe coridorul elegant al policlinicii de la Kremlin ţâşneşte unul în chiloţi şi se repede spre ieşire. În acest caz, infirmierii nici nu mai au nevoie de un ordin prealabil. Este clar şi fără alte instrucţiuni: omul e surmenat. Pe ăştia îi leagă cu cearşafurile. Infirmierii se reped la ciudatul în chiloţi care aleargă pe unde este interzis să alergi în chiloţi.

Infirmierii îşi cunosc foarte bine îndatoririle de serviciu.

Infirmierii îi vor face în fund injecţia corespunzătoare.

În continuare, Hruşciov are un evantai întreg de posibilităţi. Cea mai simplă este să-l lichideze imediat pe Mamsurov. Crimele medicale sunt cele mai simple.

Generalul şi-a imaginat seringa din mâna asistentei dezinvolte, îmbrăcată într-un hălăţel atât de apretat, încât scârţâie. A înţeles că în niciun caz nu va fi eliberat atât de uşor din această colivie aurită. Alegerea era simplă: fie se predă şi trece de partea lui Hruşciov, fie diagnosticul bolii incurabile care progresează incredibil de rapid se confirmă. Vreo zece zile se va zbate în delir şi va fi chinuit de convulsii în aceste saloane strălucitor de albe, fără a-i recunoaşte pe cei din jur.

— Nikita Sergheevici, permiteţi-mi să-mi trag nădragii.

Acesta a fost steagul alb al capitulării.

— Îmbracă-te, generale. Şi povesteşte-mi totul, de la începutul începutului.

— Chiar de la început?

— Ascult.

— Povestea asta, Nikita Sergheevici, a început la Congresul al XX-lea al PCUS...

Capitolul 1

1

În toată istoria universală este imposibil să găseşti un eveniment care să egaleze prin josnicie Congresul al XX-lea al PCUS.

Ideea centrală a congresului poate fi exprimată în patru cuvinte: Stalin este singurul vinovat.

Rezultă că Lenin, care a dezorganizat armata rusă cu banii nemţilor, a acaparat ilegal puterea în ţară, a lăsat la vatră trupele ruseşti în ajunul victoriei în Primul Război Mondial şi a lăsat ţara la mila kaizerului, nu era vinovat de nimic.

Rezultă că nici bolşevicii, care au dizolvat Adunarea Constituantă, ai cărei delegaţi fuseseră aleşi de poporul ţării pentru a-i hotărî viitorul după căderea monarhiei, nu aveau nicio vină.

Rezultă că nu era vinovat nici Sverdlov, cel care a semnat ordinul de lichidare fizică a căzăcimii.

Rezultă că erau curaţi ca lacrima şi Tuhacevski, Bliuher, Uborevici, Iakir şi o şleahtă întreagă de indivizi de teapa lor, care numeau deschis, inclusiv în presă, „ocupaţie” regimul instituit de ei, care au ucis milioane de cetăţeni ai propriei ţări, pentru că nu voiau să accepte puterea ocupanţilor.

Rezultă că nici staliniştii cei mai fideli nu aveau vreo vină. Călăul Moscovei şi al Ucrainei, Nikita Hruşciov, nu făcea decât să execute ordinele. Ce putea să facă el dacă Stalin dădea ordin?

Şi toţi membrii Biroului Politic nu făceau altceva decât să execute pur şi simplu ordinele lui Stalin. La fel şi toţi membrii CC. Şi miniştrii. Şi mareşalii. Şi generalii. Şi cekiştii. Şi procurorii. Şi judecătorii. Şi gardienii.

Ei nu ştiau nimic. Nu înţelegeau nimic. Se conformau.

La Congresul al XX-lea era prezent în sală şi bătea din palme locţiitorul preşedintelui Consiliului de Miniştri al URSS, ministru al Industriei Medii Constructoare de Maşini, membru al CC al PCUS, de două ori Erou al Muncii Socialiste, laureat al Premiului Lenin clasa I, generalul-locotenent Zaveneaghin Avraami Pavlovici, fost şef al lagărului de la Norilsk, fost locţiitor al şefului NKVD. Rezultă că nici Avraami Palîci nu ştia nimic despre lagăre. Rezultă că nici el nu era conştient de existenţa acestora.

În aceeaşi sală era prezent şi Eroul Muncii Socialiste, doctor în ştiinţe tehnice, generalul-locotenent (ulterior general de armată, profesor, laureat etc. etc.) Komarovski Aleksandr Nikolaevici, marele nostru constructor militar. În Soveţkaia Voennaia Enţiklopedia (Moscova, Voenizdat, 1977, în şapte volume, vol. 4, p. 260) se afirmă că tovarăşul Komarovski a fost şeful Glavpromstroi1*. Această informaţie este o mostră de fals grosolan: şefii cei mari care au întocmit articolele pentru enciclopedie au omis trei litere din titulatura pompoasă a tovarăşului Komarovski.

Precizez: Komarovski Aleksandr Nikolaevici a fost şeful Glavpromstroi MVD al URSS. Iar înainte fusese şeful Glavpromstroi NKVD al URSS, şeful Glavneftespeţstroi2* NKVD al URSS. Marele constructor, tovarăşul Komarovski, a săpat canale, a construit hidrocentrala de la Kuibîşev, a înălţat spre cer Universitatea din Moscova, în timpul războiului a edificat combinatul metalurgic din Celiabinsk, după război a condus lucrările de construcţie a unor obiective din industria atomică. Rezultă că nici tovarăşul Komarovski nu-şi dădea seama pe ale cui oseminte s-au clădit giganţii industriei socialiste.

Asista la lucrările congresului, în aceeaşi sală, şi Eroul Muncii Socialiste, membru al CC încă de pe vremea lui Lenin, membru al Biroului Politic din anul 1935, tovarăşul Mikoian Anastas Ivanovici. În perioada industrializării, el a coordonat vânzarea către blestemaţii de capitalişti a comorilor Ermitajului pe nişte preţuri micşorate cu bună ştiinţă. În anul 1934, la Congresul al XVII-lea al Partidului Comunist, el a stabilit un record: într-o cuvântare scurtă l-a pomenit pe tovarăşul Stalin de 41 de ori, însoţind măreţul nume de epitetele corespunzătoare. În perioada Epurării, Mikoian i-a cerut în repetate rânduri lui Stalin să mărească limitele execuţiilor; de pildă, pe 22 septembrie 1937 el i-a expediat lui Stalin solicitarea de mărire a normei împuşcărilor pentru Armenia până la 700 de persoane. Tovarăşul Ejov i-a sugerat lui Stalin să nu se zgârcească şi să-i permită tovarăşului Mikoian să împuşte suplimentar 1.500 de duşmani ai poporului.

Tovarăşul Stalin era generos. A aprobat.

Şi iată că acum tovarăşul Mikoian asistă la şedinţa Congresului al XX-lea şi ascultă indignat cuvântarea tovarăşului Hruşciov despre perioada stalinistă. Însuşi tovarăşul Hruşciov i-a cerut de mai multe ori tovarăşului Stalin să nu ezite şi să mărească limitele împuşcărilor. Tovarăşul Mikoian este puternic impresionat de cuvântarea tovarăşului Hruşciov. Tovarăşul Mikoian este din cale-afară de indignat de samavolnicia şi fărădelegile lui Stalin.

La congres erau prezenţi şi temniceri vestiţi, şi iluştri savanţi sovietici, călăi emeriţi, precum şi laureaţi ai Premiului Stalin pentru literatură. Toţi întâmpinau cu strigăte de indignare fiecare nouă dezvăluire a lui Hruşciov, ca şi cum ei nu au ştiut nimic până atunci, ca şi cum auzeau aceste lucruri pentru prima dată abia acum, după trei ani de la moartea lui Stalin, ca şi cum numai Congresul al XX-lea le-ar fi deschis ochii.

Am spus-o mereu şi o voi repeta de mai multe ori: comuniştii au fost nişte imbecili şi criminali. La Congresul al XX-lea erau prezenţi cei care au nimicit milioane de oameni în perioada colectivizării, cei care au organizat expedierea grânelor peste hotare în timp ce propriul popor mânca broaşte şi şoareci, cei care dispuneau după bunul plac de viaţa a milioane de sclavi pe marile şantiere ale socialismului, cei care în timpul războiului mânau la moarte sigură batalioanele disciplinare, precum şi cei care au glorificat aceste fapte în operele lor nepieritoare.

Toţi aceşti oameni aflaţi la conducerea unei ţări uriaşe s-au comportat la congres ca şi cum capacităţile lor intelectuale erau la nivelul unui băieţel prostuţ de la ţară, care galopează călare pe băţ pe uliţele satului şi nu ştie nimic, nu-şi aminteşte nimic, nu înţelege nimic. Delegaţii la Congresul al XX-lea al PCUS s-au comportat la fel cum s-a comportat cândva comandantul de armată Iakir, care, prinzând curaj, a făcut-o de oaie. Când Stalin era de faţă, Iakir se declara stalinist fidel, dar, în timp ce-i zâmbea lui Stalin, pregătea răsturnarea acestuia. Când Stalin nu era prezent, Iakir îi tăia numele de pe ordinul festiv. Ajungând în beciurile instituţiei cunoscute, Iakir i-a scris lui Stalin o scrisoare: „Voi muri rostind vorbe de iubire pentru Dumneavoastră”. Pe această epistolă Stalin a mâzgălit o rezoluţie: „Ticălos şi curvă”.

În acelaşi mod s-au comportat şi delegaţii la Congresul al XX-lea al PCUS – ca nişte ticăloşi şi curve. Dându-şi seama că nu sunt controlaţi de nimeni, s-au apucat să ponegrească numele lui Stalin. La congresele precedente, toţi îl iubeau pe Stalin, însă acum s-a dovedit că de fapt toţi îl condamnau. Şi chiar îl urau. Şi chiar luptau împotriva lui, având în suflete credinţa în luminoasele idealuri leniniste.

Congresul al XX-lea al PCUS amintea de procesul reeducării în masă a infractorilor pe şantierele de construcţie de la canalul Belomorsk – numai acolo, la canal, prin foame, frig, ger şi norme imposibil de îndeplinit, cekiştii trimiteau la moarte zeci de mii de oameni. Supravieţuiau numai cei care se reeducau, cei care deveneau agitatori, activişti, fruntaşi de mucava. La Congresul al XX-lea al PCUS a avut loc reeducarea benevolă a nomenclaturii staliniste.

Dacă, printr-un miracol, Stalin s-ar fi sculat din morţi şi ar fi intrat în sala în care erau participanţii la congres, toţi aceşti „demascatori” s-ar fi repezit să-i pupe cizmele. Nu se vor învăţa minte niciodată: nimeni altcineva decât ei, cu limbile lor, au creat cultul personalităţii. Şi acum se întorc brusc toţi spre direcţia din care bate vântul.

În timpul lui Lenin erau leninişti.

În timpul lui Troţki – troţkişti.

În timpul lui Stalin – stalinişti antitroţkişti.

În timpul lui Hruşciov – hruşciovişti antistalinişti.

În timpul lui Brejnev – brejnevişti antihruşciovişti, adică din nou stalinişti, numai că nu adevăraţi, ci de operetă, de mucava, precum fruntaşii reeducaţi.

După Congresul al XX-lea al PCUS, toţi au lăsat-o mai moale, dar nu pentru că erau mai buni decât Stalin, ci pentru că înţelegeau că fără Stalin nu vor putea ţine în cuşcă popoarele Uniunii Sovietice şi ale lagărului socialist.

2

Congresul al XX-lea al PCUS a fost o adunătură de ticăloşi şi curve, reprezentativă în istorie. Efectul narcotizant al acelui congres urât mirositor tulbură minţile poporului nostru şi ale altor popoare până în ziua de astăzi. Caracterul nociv al acelui congres constă în faptul că participanţii nu au condamnat marxismul, troţkismul, leninismul, socialismul şi comunismul, în schimb, au aruncat toată vina în cârca lui Stalin, atribuind unei singure persoane toate crimele sistemului.

Congresul al XX-lea al PCUS a fost o adunătură de falsificatori ai istoriei. În perioada de după acest congres, toată propaganda noastră a început să vorbească despre lagărele lui Stalin, însă „demascatorii”, nu se ştie din ce motive, nu spuneau nimic despre lagărele lui Lenin, Troţki, Sverdlov, Zinoviev, Kamenev, Rîkov, Buharin. După acest congres, agitatorii au început să vorbească despre cruzimea lui Stalin, despre camerele staliniste de tortură, ca şi cum sadismul leninist n-ar fi existat.

Conform aceleiaşi direcţii trasate de Congresul al XX-lea trăim şi în prezent. Vă dau un exemplu. În anul 1997, la Moscova, Fondul Internaţional „Democraţia” a scos o culegere de documente intitulată Lubianka. VCK3*-OGPU4*-NKVD-NKGB-MGB-MVD-KGB. 1917-1960 (autori: A.I. Kokurin şi N.V. Petrov). Culegerea este uluitoare. Însă prefaţa uimeşte mai tare decât textele documentelor. Autorii culegerii afirmă că unele documente despre organele de represiune din perioada 1934-1960 au fost desecretizate şi sunt accesibile cercetătorilor, în timp ce documentele din perioada 1917-1933 rămân în continuare secrete, nefiind accesibile. Ceea ce s-a întâmplat în anii 1940, 1950 şi 1960, poftiţi, studiaţi, dar studierea evenimentelor petrecute cu câteva decenii înaintea acestei perioade este interzisă.

Ce barieră despărţitoare mai este şi asta? De ce documentele începând cu anul 1934 sunt parţial deschise, iar tot ce s-a întâmplat înainte de această dată este pecetluit cu zeci de peceţi? Motivul este simplu. Ni se spune: Stalin este singurul vinovat, iată confirmarea. El, nemernicul, coordona totul şi-i comanda pe toţi.

De la sfârşitul anilor 1930, Stalin, într-adevăr, le comanda tuturor şi coordona totul. Iată că aveţi şi confirmarea: admiraţi-o! Însă înainte de această perioadă puterea lui Stalin nu era absolută. Dacă deschidem documente mai timpurii, descoperim că, pe lângă Stalin, au mai fost şi alţi criminali, şi încă din cei care, în privinţa ferocităţii, nu l-ar fi considerat pe Stalin bun nici măcar de ucenic.

3

După Congresul al XX-lea al PCUS, în toată lumea s-au întreprins încercări de a construi un socialism „bun”, însă deocamdată nimeni nu a reuşit acest lucru.

Sunt contrazis: în Suedia, socialismul este bun, pur şi simplu minunat. E minunat, într-adevăr. Nu am nimic de obiectat. Numai că admiratorilor socialismului suedez, nu se ştie din ce motiv, nu prea le place să-şi amintească secretul simplu al prosperităţii acestei ţări. Secretul constă în faptul că Suedia a fost unul dintre liderii mondiali în ştiinţă, cultură şi economie, în plus, a făcut avere de pe urma celor două războaie mondiale.

Toate lucrurile cu care se mândreşte Suedia au fost create în perioada în care economia era liberă. Apoi au venit la putere socialiştii. Aceştia erau nişte oameni extraordinari. Este simplu să fii bun când primeşti o moştenire uriaşă. În Suedia toate sunt bune şi frumoase, cât timp moştenirea nu a fost complet risipită. Lucrurile sunt cât se poate de simple. Din câte îmi amintesc, Suedia şi Elveţia erau, până nu demult, ţările cu cel mai ridicat nivel de trai. Elveţia a rămas la fel, în schimb Suedia a început să alunece încetişor la vale. Procesul s-a declanşat. Accelerează. Viteza căderii creşte. În Suedia deja nu mai există oameni de ştiinţă, au plecat în California. O parte importantă a populaţiei care munceşte este reprezentată de funcţionarii statului, de angajaţii instituţiilor de stat, adică de birocraţi.

Aceste două tendinţe se conturează foarte pregnant: plecarea din ţară a oamenilor capabili să gândească şi să creeze, pe de o parte, şi creşterea birocraţiei, pe de altă parte.

Socialismul bun are un mic neajuns: el ruinează Suedia aşa cum ruinează orice altă ţară. Pur şi simplu în Etiopia rezultatele socialismului sunt vizibile pentru toţi dintr-odată, în timp ce în bogata Suedie, până la ruina completă trebuie să mai treacă o anumită perioadă de timp. În rest, totul este minunat în această ţară.

Dar să ne întoarcem la oile noastre. Crima organizatorilor şi a participanţilor la Congresul al XX-lea al PCUS constă în faptul că toată răspunderea pentru haosul economiei socialiste i-a fost atribuită lui Stalin. După aceea, decenii întregi conducătorii noştri (şi nu numai ai noştri) au căutat calea spre socialismul „bun”. Însă toate drumurile, nu se ştie de ce, duceau fie către modelul stalinist, fie către ruinarea ţării.

4

Spiritul acestui congres al ticăloşilor şi curvelor planează deasupra ţării noastre şi în ziua de astăzi. Nu a fost de-ajuns că delegaţii la congres au făcut pe idioţii care nu ştiu nimic şi nu înţeleg nimic, dar au mai şi denaturat toată istoria noastră cu acest idiotism simulat.

La Congresul al XX-lea al PCUS s-a afirmat pentru prima dată că Uniunea Sovietică nu era, chipurile, pregătită pentru război. Tot la acest congres s-a afirmat în premieră că „până şi puştile erau insuficiente” şi că „armata era decapitată”.

Împroşcându-l cu noroi pe Stalin, Hruşciov minţea sincer. El le povestea delegaţilor la congres că în Regiunea Militară Specială Kiev, în cadrul căreia el era membru al Consiliului Militar, până şi puştile erau insuficiente. Iar delegaţii la congres, tot felul de Şolohovi şi Simonovi, Komorovski şi Zaveneaghini, îşi exprimau nobila indignare.

Aşa a început harababura. Preaînţelepţii academicieni s-au apucat imediat să întocmească Istoria Marelui Război Patriotic al Uniunii Sovietice în şase volume (Moscova, Voenizdat, 1960-1965). Câte tancuri avea Hitler ne-au informat: 3.410 bucăţi (vol. 1, p. 384), dar au uitat să ne comunice numărul tancurilor noastre. În schimb au scris: „Pe atunci, superioritatea inamicului era mult prea mare pentru ca trupele de acoperire să poată opri înaintarea acestuia numai prin curaj şi abnegaţie” (ibidem, vol. 2, p. 7).

Reiese că nemţii aveau tancuri, tunuri şi avioane, iar noi, în afară de curaj, nu aveam nimic.

Ca nişte giruete foarte sensibile la cea mai mică adiere de vânt, inginerii sufletelor omeneşti s-au întors în direcţia indicată.

Oricât de credincios i-ar fi fost lui Stalin membrul supleant al CC al PCUS, laureat de şase ori al premiilor Stalin, până la urmă tovarăşul Konstantin Simonov s-a reorientat şi el cât ai clipi, ca o căţea de pe şantierul canalului Belomorsk. Konstantin Simonov şi-a revizuit în mod creativ opiniile, devenind un hruşciovist fervent, un duşman înverşunat al lui Stalin.

Scenariul ne este cunoscut deja: tot astfel lepădăturile din păturile educate ale societăţii s-au repezit în martie 1917 să se înscrie în partidul socialist-revoluţionar, dar imediat ce a început să se întrevadă victoria bolşevicilor, s-au repezit cu toţii în partidul bolşevic.

Cu puţin timp înainte de Congresul al XX-lea, Konstantin Simonov vărsa lacrimi amare în ziarul Pravda:

Nu există cuvinte care să poată descrie

Insuportabila tristeţe şi melancolie

Nu există cuvinte care să poată povesti

Cât de mult ne lipsiţi, tovarăşe Stalin.

Curând, toată tristeţea şi toată melancolia au dispărut ca prin farmec şi supleantul-laureat s-a repezit să-l calce în picioare pe răposatul Stalin. A ticluit voiniceşte un roman (imposibil de citit până la capăt) cu titlul Nimeni nu se naşte soldat, al cărui laitmotiv este acelaşi: noi nu eram pregătiţi pentru război, armata era decapitată şi nici măcar nu ştiam să luptăm, pentru că nu ne-am născut soldaţi, acest lucru se învaţă. În opinia lui Simonov, nemţii învingeau pentru că se născuseră soldaţi, puteam noi să ne punem cu ei?

Hruşciov şi toţi cei care-i ţineau isonul – Simonov, Nekrici, Şolohov şi alţii – au spus multe mârşăvii despre ţara noastră, despre armata noastră, despre constructorii noştri, despre industria noastră, despre tancurile şi avioanele noastre, despre soldaţii şi ofiţerii noştri, despre generalii noştri, despre Stalin. Dar minciuna cea mai josnică a fost afirmaţia că Stalin se temea, chipurile, de Hitler.

5

În jumătate de secol, legenda despre rolul istoric al Congresului al XX-lea s-a cristalizat, s-a întărit, s-a fixat. Şi sună cam aşa: Hruşciov cel drept şi blând, Jukov cel şi mai drept şi intolerant faţă de minciună, precum şi Mikoian care li s-a alăturat au decis să-l demaşte pe criminalul Stalin, unicul lor scop fiind restabilirea legalităţii şi a dreptăţii. Dar staliniştii periculoşi, în frunte cu Molotov şi Kaganovici, se împotriveau.

Din această legendă a fost omisă o verigă extrem de importantă.

Purificarea ţării de moştenirea lui Stalin nu a fost începută de Hruşciov şi de Jukov, ci de Beria şi de Malenkov. Modul în care abordau ei problema nu prevedea eradicarea cultului personalităţii printr-o lovitură năucitoare, ci încetul cu încetul. Prudenţi, fără a bate toba, Beria şi Malenkov desfiinţau cele mai pregnante manifestări ale cultului. Ei au oprit editarea operelor lui Stalin, au dat dispoziţie să se scoată treptat din biblioteci cărţile lui Stalin şi despre Stalin, să fie date jos portretele sale şi să i se demonteze statuile, le-au dat indicaţii inginerilor de suflete omeneşti să micşoreze elanul elogiilor din presă, literatură şi artă.

În plus – şi acest lucru este esenţial –, Beria şi Malenkov au început să modifice structura economică a ţării: au închis zeci de şantiere de construcţii gigantice inutile, de la „drumul morţii” Salehard-Igarka, până la canalul gravitaţional Volga-Ural. La propunerea lui Beria, în cadrul MVD au fost desfiinţate funcţiile din construcţiile capitale, inclusiv din căile ferate, iar direcţiile de construcţii şi de producţie au fost predate ministerelor de resort. Din iniţiativa lui Beria a fost decretată o amplă amnistie şi sute de mii de oameni au fost eliberaţi din închisori şi lagăre. Beria şi Malenkov au mers şi mai departe. Era evident că aveau de gând să desfiinţeze colhozurile, adică intenţionau abolirea sclaviei în Uniunea Sovietică. Scopul lor nu era să facă dezvăluiri senzaţionale, ci să devieze economia ţării de la drumul care ducea spre ruină.

Două decenii mai târziu, China a mers pe aceeaşi idee: fără a-l împroşca pe răposatul Mao cu noroi, întreaga ţară s-a îndepărtat, sub conducerea unor oameni inteligenţi, de „idealurile măreţe”, la început mai lent şi cu prudenţă, apoi energic şi cu hotărâre. Noii lideri chinezi le-au acordat oamenilor libertate economică, ţara a devenit o superputere economică, industrială, tehnologică, financiară şi militară, în timp ce Mao, pe care nu s-a apucat nimeni să-l demaşte postmortem, îşi doarme liniştit somnul de veci într-un sicriu aurit.

Drumul pe care Beria şi Malenkov încercau să aşeze ţara era absolut de neconceput pentru Hruşciov şi Jukov. La ordinul lui Hruşciov, Jukov l-a arestat personal pe Mareşalul Uniunii Sovietice Beria. Beria a fost judecat şi împuşcat de subalternii lui Jukov.

Jukov a efectuat experimente cu bomba atomică pe poligonul Toţk cu scopul de a le demonstra liderilor şovăielnici că intenţia lui Hruşciov de ocupaţie militară a Europei Occidentale are o bază absolut reală. Cu aceste experimente, Jukov l-a ajutat pe Hruşciov să-l înlăture pe Malenkov.

În continuare, Hruşciov şi Jukov aveau nevoie de nişte dezvăluiri răsunătoare ale crimelor lui Stalin pentru ca, făcându-l pe el vinovat de toate relele, să nu devieze totuşi de la linia stalinistă.

Ca să nu dea libertate şi pământ poporului.

Pentru ca grănicerii să-i lichideze pe toţi cei care ar încerca să evadeze din raiul hruşciovist-jukovist.

Pentru ca majoritatea populaţiei să nu aibă acte de identitate.

Pentru ca cei care alcătuiau această majoritate să nu fie consideraţi cetăţeni ai propriei ţări.

Pentru ca această majoritate să are în colhozuri, unde munca nu era retribuită şi de unde nu puteau pleca nici măcar până în cel mai apropiat orăşel dacă nu aveau acte de identitate.

Demascarea lui Stalin la Congresul al XX-lea i-a fost necesară lui Hruşciov pentru a pune mâna pe putere. Tactica era foarte simplă: Stalin este rău, Hruşciov îl demască, prin urmare Hruşciov este bun.

Ţara se afla în pragul crahului economic. Hruşciov a acaparat puterea, a pus toate crimele pe seama lui Stalin şi a început istoria „de la o filă albă”. Acest tertip a permis prelungirea agoniei ţării cu câteva decenii.

Credinciosul stalinist Hruşciov a fost primul care a luat atitudine împotriva lui Stalin, în timp ce lui Molotov, Kaganovici şi altor camarazi ai lui Stalin nu le-a venit în minte aşa ceva, de aceea Hruşciov putea să-l declare stalinist pe oricare dintre ei şi să-l îmbrâncească de pe culmile puterii.

O importanţă şi mai mare a avut acest congres pentru ministrul Apărării, Mareşalul Uniunii Sovietice Jukov.

Condamnându-l pe Stalin, automat Hruşciov condamna şi Partidul Comunist, al cărui conducător a fost timp de 30 de ani Stalin.

Condamnându-l pe Stalin, Hruşciov condamna şi organele de represiune care, la ordinul lui Stalin, instauraseră în ţară teroarea sângeroasă.

În ţară existau trei forţe reale: partidul, Securitatea Statului şi armata. La Congresul al XX-lea, Hruşciov a mânjit cu sânge şi noroi partidul şi Securitatea şi numai armata a rămas curată-curăţică.

Hruşciov l-a zugrăvit pe Stalin ca pe un comandant incapabil, dându-i astfel lui Jukov posibilitatea de a ocupa postul de comandant militar genial şi de salvator al Patriei în lupta cu fascismul.

Linia trasată de Congresul al XX-lea al PCUS urma neabătut atât politica internă stalinistă, cât şi pe cea externă. Ţara era în continuare un lagăr bine păzit. În ţară era în vigoare singura ideologie corectă şi cea mai mică deviere de la această ideologie era considerată dezertare.

Hruşciov a proclamat: „Comunismul reprezintă viitorul luminos al întregii omeniri”, anunţând astfel că direcţia stalinistă spre revoluţia mondială rămâne neschimbată. Acestea nu erau vorbe goale. În ţară se depuneau toate eforturile pentru a se produce armament şi numai armament. Au fost identificate noi puncte de vedere pentru a soluţiona problema asigurării fericirii întregii omeniri. Este suficient să ne amintim că terorismul internaţional s-a reactivat brusc în anul în care s-a ţinut Congresul al XX-lea al PCUS, graţie eforturilor lui Hruşciov şi Jukov. Iată de ce.

Din primul moment al existenţei dictaturii comuniste, conducătorii proletariatului au încercat să-şi extindă influenţa economică şi politică pe teritoriile învecinate: „Daţi-ne Varşovia! Cedaţi-ne Berlinul! Crimeea e a noastră!”.

În arsenalul liderilor sovietici existau două metode de luptă: campania eliberatoare (intervenţie directă) şi revoluţia (declanşarea conflictelor în tabăra duşmanilor). Aceste două metode erau utilizate fie succesiv, fie simultan.

După ce toate forţele statului au fost epuizate în Războiul Civil, Troţki a propus ca toate resursele spirituale, intelectuale, economice şi naturale ale Uniunii Sovietice să fie folosite pentru declanşarea unei revoluţii permanente în întreaga lume.

Stalin avea un alt punct de vedere: toate forţele Uniunii Sovietice să fie canalizate către pregătirea campaniilor de eliberare, duşmanii să fie împinşi într-un conflict armat sinucigaş, iar când se vor fi sleit reciproc de puteri, Stalin să arunce în luptă Armata Roşie, care să elibereze Europa şi Asia de ororile capitalismului.

Hitler i-a zădărnicit planurile lui Stalin. De aceea, după al Doilea Război Mondial, liderii Uniunii Sovietice s-au pomenit într-un impas strategic. Ţările cu economie liberă au făcut front comun împotriva ameninţării comuniste. Era imposibil să-i asmuţi din nou într-un război sinucigaş. Lui Hruşciov i-a rămas doar soluţia propusă cândva de Troţki: revoluţia permanentă.

Începând cu anul 1956, Uniunea Sovietică şi-a intensificat considerabil sprijinul ideologic, militar şi financiar pentru aşa-numitele mişcări naţionale de eliberare din întreaga lume. În URSS au fost înfiinţate centre secrete de pregătire, atât a teroriştilor de rând, cât şi a organizatorilor luptelor de partizani. Pregătirea cadrelor se desfăşura atât pe linie KGB, cât şi pe linie GRU. Unul dintre aceste centre era institutul de învăţământ superior de comandă pentru armele întrunite, care se afla sub controlul strict al GRU. În cadrul acestei instituţii de învăţământ a fost înfiinţată aşa-numita „facultate de partizani”, care pregătea luptători din ţările Asiei, Africii şi Americii Latine. În anul 1965, facultatea s-a extins atât de mult, încât institutul a fost împărţit în două: o parte funcţiona la Odessa, iar cealaltă parte la Kiev. În Odessa au rămas să studieze luptătorii pentru libertate cu pielea tuciurie, iar cursanţii sovietici au fost trimişi la Kiev.

De pe la mijlocul anilor 1950, luptele de partizani şi atacurile teroriste care le însoţeau au luat amploare în toată lumea şi au ieşit curând de sub controlul tovarăşilor sovietici.

Cu cât mai departe îşi întindeau tentaculele conducătorii noştri, cu atât mai critică era situaţia în Uniunea Sovietică şi în ţările subordonate acesteia.

Flăcările unei revolte puteau izbucni în orice moment.

6

Hruşciov a fost nevoit să descurce singur iţele încurcate de el la Congresul al XX-lea. Zvonurile despre crimele lui Stalin şi ale poliţiei secrete a acestuia s-au răspândit prin toată Europa. A fost zdruncinat întregul lagăr socialist, şi iată de ce.

Crimele comuniştilor pe teritoriul fostului Imperiu Rus nu mai constituiau un secret pentru nimeni. În timpul Războiului Civil au părăsit ţara milioane de cetăţeni. Mărturii erau destule. Să ne gândim ce a însemnat numai cartea lui Serghei Melgunov Teroarea roşie în Rusia.

După al Doilea Război Mondial, sute de mii, dacă nu chiar milioane de foşti cetăţeni ai Uniunii Sovietice aflaţi peste hotare nu au mai dorit să revină în patria proletariatului mondial. Oricare dintre ei putea deveni martor la un proces răsunător al crimelor comuniştilor. Un astfel de proces chiar a avut loc. Şi nimeni nu a reuşit să conteste ceea ce a dezvăluit instanţei Viktor Kravcenko⁵.

Despre crimele comuniştilor s-a spus şi s-a scris destul pentru ca întreaga ideologie şi practicile comunismului să fie declarate criminale. Însă Occidentul nu a făcut acest lucru. Cineva avea o afacere extrem de profitabilă, cărând din Uniunea Sovietică valori şi resurse naturale inestimabile. Cineva era întreţinut pe cheltuiala Kremlinului şi Lubiankăi. Cineva avea de câştigat de pe urma excluderii Uniunii Sovietice din rândul statelor civilizate, ignorând-o complet, declarând că Rusia nu este în Europa. Iar pentru majoritatea mic-burghezilor, rezultatul ultimului meci de fotbal dintre Arsenal şi Chelsea era cu mult mai important decât uciderea a milioane de oameni într-o ţară îndepărtată, stranie, izolată de tot restul lumii.

Cuvântarea lui Hruşciov la Congresul al XX-lea al PCUS a avut un efect asurzitor nu pentru că au fost dezvăluite lumii nişte fapte necunoscute până atunci, ci pentru că au fost oficial confirmate de comunistul principal al planetei Pământ. Tot ceea ce până nu demult amicii plătiţi ai Uniunii Sovietice numeau minciuni, calomnii şi invenţii prosteşti ale scribilor burghezi cumpăraţi s-a dovedit brusc a fi adevărat. Fără să vrea, Hruşciov i-a pus pe comuniştii din toate ţările lumii în faţa unei alegeri: fiecare trebuia să se recunoască ori membru al unei grupări criminale organizate, ori un idiot notoriu, care nu vrea să vadă şi să înţeleagă nimic.

Cuvântarea lui Hruşciov a provocat o rană fatală întregii mişcări comuniste mondiale. Aceasta nu a mai reuşit niciodată să urce pe culmile strălucitoare ale purităţii morale şi dreptăţii de faţadă de pe care a îmbrâncit-o Congresul al XX-lea al PCUS.

Situaţia trebuia să fie remediată cumva. Hruşciov l-a chemat pe consilierul său, Şuiski Grigori Trofimovici, şi l-a pus în încurcătură cu întrebarea: ce ne facem?

Grigori Trofimovici şi-a dat seama şi singur că la Congresul al XX-lea s-au cam înfierbântat niţeluş. De aceea nu dormea nopţile şi se uita în tavan, căutând soluţii, ştia că îi va fi pusă această întrebare. Soluţii a găsit, numai că nu s-a grăbit să le expună, a aşteptat să-l întrebe Hruşciov.

Şi iată că întrebarea a fost pusă. Răspunsul a venit imediat. Prima propunere: anul viitor, în 1957, este planificată la Moscova desfăşurarea Festivalului Internaţional al Tineretului şi Studenţilor. Nu se doreşte nimic deosebit: să invităm vreo trei mii de pomanagii din diferite ţări, să le dăm de mâncat şi de băut, să le povestim despre avantajele socialismului. Dar ce-ar fi dacă am transforma acest festival într-un eveniment mondial, într-o sărbătoare a păcii şi a prieteniei? Să invităm nu trei mii, ci treizeci de mii...

Nikita s-a înfierbântat. Trofimîci turuie în continuare: să invităm şi studenţi americani, şi nemţi, şi chinezi, şi francezi, şi din toată Africa, plus din Japonia, din Guatemala, din Perú! Să facem un chef să se ducă vestea! Cu cântece, cu dansuri! Zeul roman Marte se pregătea de război, dar o porumbiţă albă şi-a făcut cuibul chiar în coiful său. De atunci, porumbelul alb este simbolul păcii. Un porumbel i-a adus lui Noe pe arcă o crenguţă de măslin proaspătă, ca simbol al speranţei. Prin urmare: vom slobozi deasupra stadionului o sută de mii de porumbei albi! După asta, nimeni n-o să-şi mai amintească de niciun Stalin. Mesajul nostru adresat lumii întregi va fi: în timpul lui Stalin era închisoarea popoarelor, iar acum, priviţi – e libertate!

Nikita Sergheevici şi-a lăudat în gând consilierul: nu degeaba şi-a ros omul nădragii pe scaunul din cabinet.

Mai ai şi altceva?

Mai am.

Pe 13 iulie, americanii au anunţat că anul viitor, în 1957, vor lansa un satelit artificial al Pământului. Prima Lună creată de mâna omului va fi americană. Şi va avea şi o greutate fantasică – aproape un kilogram şi jumătate! Nu ne putem pune cu ei. Dar de ce să nu încercăm? Ei vor lansa primii şi imediat după ei, hop şi noi: ia nu vă mai fuduliţi atâta! Ce furori o să facem!

Momentul-cheie

La Congresul al XX-lea al PCUS, Hruşciov şi Jukov i-au aplicat Uniunii Sovietice o lovitură nimicitoare. De fapt, ei îl vizau pe Stalin. Hruşciov şi Jukov au anunţat că Stalin era rău, îi împuşca pe comuniştii buni. Reieşea că Hruşciov şi Jukov au făcut să înceteze crimele acestuia, anulând epurările masive din rândul clasei conducătoare. Execuţiile în masă au încetat. Piramida represaliilor s-a întors cu susul în jos. În timpul lui Stalin, cu cât secretarul de partid era mai sus, cu atât era mai aspră pedeapsa care îl aştepta în cazul comiterii unei greşeli sau a unei infracţiuni. Din voinţa lui Hruşciov şi Jukov, lucrurile s-au inversat: cu cât era mai înaltă funcţia de conducere, cu atât pedeapsa era mai mică.

Se mai găsesc şi în prezent unii tovarăşi care nu consideră Congresul al XX-lea o crimă. Aproape că îl văd ca pe un merit al lui Hruşciov şi al lui Jukov. La prima vedere, anularea epurărilor masive din pătura conducătoare este un fenomen pozitiv, deşi consecinţele ei negative le-au depăşit pe cele pozitive.

Într-o societate normală are loc alternanţa firească la conducerea ţării. În societatea socialistă nu există mecanismul alternanţei conducerii şi nici nu poate să existe. Iată de ce.

În societatea socialistă nu există exploatarea omului de către om. Uzinele, centralele electrice, conductele de petrol, minele, căile ferate, ziarele, radioul, televiziunea şi tot restul se află în mâinile statului, adică în mâinile structurilor de stat, adică în mâinile funcţionarilor, ale birocraţilor.

Cel care s-a căţărat la putere stăpâneşte toate acestea. El are în mâinile sale toate mijloacele necesare pentru a-şi consolida puterea pe vecie: la ordinul lui, toţi Şolohovii şi Simonovii proslăvesc înţelepciunea conducătorului, iar alde Iagoda şi Ejov veghează la liniştea şi pacea acestuia.

Cel care nu a reuşit să ajungă la putere nu are nimic. El se pomeneşte într-o stare de totală dependenţă economică, şi prin urmare politică şi de orice altă natură faţă de stat, adică faţă de funcţionari şi de birocraţi.

Cel care nu a reuşit să ajungă la putere nu are absolut nicio posibilitate să-i schimbe pe cei care au pus mâna pe ea. El nu are nici edituri, nici bani, nici hârtie, nici tipografii, nici ziare, nici reviste în care să-i prezinte pe conducătorii cuprinşi de euforia puterii, declasaţi, alcoolici, hoţi. De aceea este imposibilă înlocuirea celor ajunşi la putere.

Dacă se născocesc anecdote despre conducători sau se scriu lozinci pe ziduri la adăpostul întunericului, poliţia secretă îi identifică imediat pe autori, îi arestează şi procedează cu ei cum se procedează cu duşmanii poporului. Şi nu e normal? Ce faci, nemernicule, acţionezi contra socialismului? Vrei să reinstaurezi exploatarea omului de către om? Păi, pentru tine, canalie, şi ştreangul este prea puţin!

Într-o societate normală, proprietatea este distribuită între diferite grupuri de persoane. Această dispersare a proprietăţii este baza economică a diversităţii politice: fiecare partid are surse proprii de finanţare.

În socialism, proprietatea se află în mâinile statului. De aceea nu poate exista decât un singur partid politic. Alte partide nu ar avea de unde să ia bani nici măcar pentru o încăpere modestă în care să-şi păstreze documentele. Nu există decât o singură modalitate de a face rost de bani: cerşitul pe la ambasadele duşmane, ceea ce, cred că sunteţi de acord, contravine intereselor statului, care de altfel interzice astfel de practici.

În orice ţară sunt destui nemernici şi escroci. Însă datorită faptului că proprietatea este dispersată, aceşti ticăloşi şi escroci sunt şi ei împrăştiaţi prin diferite partide şi grupări politice. Aceştia se mănâncă între ei, iar societatea are de câştigat şi prosperă.

În societatea socialistă există un singur partid, cel care se află la putere. Toţi ticăloşii şi escrocii se îmbulzesc în acest partid. Se adună sub acelaşi stindard. După ce ajung la putere nu mai vor să plece, iar societatea nu are la dispoziţie niciun mecanism pentru a se debarasa de ei.

Stalin a utilizat singura modalitate posibilă în asemenea situaţii pentru înzdrăvenirea castei conducătorilor – rotaţia forţată a cadrelor. Acest proces era numit epurarea partidului.

Stalin efectua epurarea în mod regulat. Îi alunga din Partidul Comunist, prin urmare, de la putere, pe toţi cei care întreceau măsura, pe cei puşi pe căpătuială, care furau prea mult, care nu se achitau de sarcinile încredinţate.

Numărul celor alungaţi din posturile-cheie era tot mai mare. Nemulţumirile lor se acumulau odată cu trecerea anilor şi deceniilor. În orice moment, frustrările sutelor de mii de şefi şi foşti secretari, preşedinţi şi directori, responsabili şi administratori puteau să răbufnească şi să degenereze într-o revoltă. De aceea Stalin era nevoit nu numai să-i alunge, ci, într-o anumită etapă, să-i lichideze pe cei alungaţi.

Înainte de al Doilea Război Mondial, Stalin a efectuat epurarea Partidului Comunist. Cu toate acestea, în perioada războiului s-au ridicat, au prins puteri, au gustat din dulceaţa puterii nelimitate alte mii de escroci şi lichele. Aceştia se ocupau cu hoţia şi cu jaful. Propovăduind egalitatea tuturor şi dreptatea socială, zornăiau aurul furat, îşi decorau casele, apartamentele şi vilele cu mobilier de anticariat provenit din vechile castele europene şi cu tablouri din muzeele occidentale. Noua aristocraţie a întrecut măsura.

Iată de ce Stalin i-a alungat după război de la vârf pe Jukov, Teleghin, Kriukov şi pe alţii ca ei.

Iată de ce după război Stalin pregătea o nouă mare epurare.

Iată de ce a fost asasinat de camarazii şi discipolii săi credincioşi.

Hruşciov şi Jukov au organizat Congresul al XX-lea al PCUS pentru a-l demasca pe Stalin. Numai că nu trebuie să credem că ei au făcut această ticăloşie din bunătate sufletească şi nici nu trebuie să le fim recunoscători.

Atât Hruşciov, cât şi Jukov erau mânaţi de cu totul alte interese. Ei se străduiau să menţină puterea Partidului Comunist în ţară şi propria lor putere în cadrul Partidului Comunist.

Anularea epurărilor masive le-a convenit de minune secretarilor de toate rangurile şi de aceea au aprobat în unanimitate linia Congresului al XX-lea. Însă imediat ce Hruşciov şi Jukov au revocat epurările masive din conducere, ţara a început să lâncezească.

Iată câteva exemple.

Ministrul Afacerilor Externe al URSS, tovarăşul Gromîko, a ocupat acest post timp de 28 de ani, după care a fost avansat.

Ministrul de Finanţe, Zverev, a ocupat 22 de ani aceeaşi funcţie.

Secretarul CC al PCUS, Suslov – 35 de ani.

Adjunctul ministrului Afacerilor Externe, Firiubin – 26 de ani.

Secretarul General al CC al PCUS, Brejnev – 18 ani. Dacă nu ar fi murit, ar fi rămas la Kremlin în vecii vecilor.

Şeful Serviciului Topografic al Armatei Sovietice, generalul-locotenent Kudriavţev – 30 de ani.

Stăpânul Uzbekistanului, Raşidov – 24 de ani.

Procurorul General al URSS, Rudenko – 28 de ani.

Ministrul Comerţului Exterior, Patolicev – 27 de ani.

Ministrul Comunicaţiilor, Beşcev – 29 de ani.

Preşedintele Comitetului de Stat al Planificării din URSS, Baibakov – în total 22 de ani, îndeplinind simultan şi funcţia de locţiitor al preşedintelui Consiliului de Miniştri al URSS pe o perioadă de 20 de ani.

Comandantul-şef al Flotei Militare Maritime, amiralul Gorşkov – 30 de ani fără trei săptămâni.

Această listă este imensă. O poate continua oricine. Slujitorii poporului şedeau în posturile lor până la deplina decrepitudine, până la completa senilitate şi numai moartea îi smulgea din rândul luptătorilor pentru viitorul luminos al omenirii.

Cei care ajungeau la putere îşi trăgeau după ei rudele şi cunoştinţele. În primul rând fiii şi soţii fiicelor lor.

Fiul lui Brejnev, Iuri Leonidovici, a fost membru supleant al CC al PCUS, prim-locţiitor al ministrului Comerţului Exterior şi general-maior în Armata Sovietică, fără să fi activat o zi în cadrul acesteia.

Iuri Ciurbanov, ginerele lui Brejnev, a ajuns prim-locţiitor al ministrului Afacerilor Interne. La 34 de ani, Ciurbanov era colonel, iar la 44 – general-colonel.

Inamovibilitatea conducerii s-a răspândit ca o molimă şi în rândul fraţilor noştri din lagărul socialist. Tovarăşul János Kádár, de exemplu, a condus Ungaria timp de 32 de ani. Conform standardelor majorităţii statelor occidentale, asta înseamnă opt mandate prezidenţiale succesive. Situaţia nu are nicio legătură cu influenţa Moscovei. Aceasta este o lege obiectivă a socialismului. Cel care a acaparat proprietatea în ţară stă la conducere mult şi bine, fie până când îl dau jos alţii mai vicleni, fie până la moarte.

Acolo unde a învins „dreptatea socială”, acolo unde proprietatea a trecut sub controlul statului, se înscăunează dinastiile socialiste conducătoare şi fără participarea noastră.

În Siria şi în Azerbaidjan, puterea a trecut de la tată la fiu, iar în Coreea de Nord – chiar şi la nepot.

Congresul al XX-lea al PCUS a desfiinţat practica stalinistă a înlocuirii prin forţă a clasei conducătoare.

Rezultatele au fost decăderea ţării, destrămarea şi moartea.

Personajele

Zaveneaghin Avraami Pavlovici. S-a născut în 1901. În timpul Războiului Civil, la vârsta de 18 ani, a fost şeful secţiei politice a unei divizii. După război a activat în cadrul partidului, a fost unul dintre protejaţii lui Hruşciov.

În ianuarie 1933, Zaveneaghin este numit director al Combinatului Metalurgic Magnitogorsk, construit cu forţa de muncă a deţinuţilor. În anul 1934 ajunge membru supleant al CC al Partidului Comunist. În 1938 este numit şeful NorilLAG NKVD al URSS, ocupând simultan funcţia de director al combinatului minier-metalurgic din Norilsk, construit exclusiv cu forţa de muncă a deţinuţilor.

În martie 1941, Zaveneaghin este numit locţiitor al şefului NKVD, având în subordine patru GULAG-uri de sine stătătoare (Direcţia Principală a lagărelor din construcţiile feroviare – GULJDS, Glavpromstroi, Glavghidrostroi6* şi Direcţia Principală a lagărelor din industria minieră şi metalurgică – GULGMP), precum şi două Direcţii Speciale (Dalstroi7* şi Direcţia Principală a lagărelor pentru construcţia uzinelor din Kuibîşev – ULSKZ, care, în afară de uzinele de avioane, construiau la Kuibîşev punctul de comandă subteran al lui Stalin şi capitala de rezervă a Uniunii Sovietice).

În anul 1945, Zaveneaghin devine locţiitorul lui Beria în coordonarea proiectului atomic sovietic şi este făcut general-locotenent. În februarie 1955 este numit locţiitor al Preşedintelui Consiliului de Miniştri al URSS şi ministru al Industriei Medii Constructoare de Maşini (acest minister se ocupa de fabricarea armelor nucleare). La Congresul al XX-lea al PCUS, Zaveneaghin a fost inclus în componenţa Comitetului Central al PCUS. De două ori Erou al Muncii Socialiste, laureat al Premiului Stalin, cavaler a şase ordine Lenin.

În septembrie 1956, pe poligonul Semipalatinsk, membrul CC al PCUS, locţiitor al şefului guvernului sovietic, ministrul Industriei Medii Constructoare de Maşini, Avraami Pavlovici Zaveneaghin, a coordonat instrucţiile pe tema „Utilizarea desantului aerian tactic în urma unui atac nuclear, cu scopul de a apăra zona afectată până la apropierea trupelor ofensive de pe front”. Pe 10 septembrie 1956, în timpul acestor instrucţii, Zaveneaghin a fost expus la o puternică doză de radiaţii şi a murit în acelaşi an, pe 31 decembrie.

Ştemenko Serghei Matveevici. După arestarea lui Beria, şeful Marelui Stat-Major, generalul de armată Ştemenko, a fost destituit din funcţie, retrogradat la general-locotenent şi transferat în Siberia.

Pe 13 septembrie 1954, în ajunul instrucţiei cu utilizarea bombei atomice pe poligonul Toţk, Mareşalul Uniunii Sovietice Jukov l-a chemat pe şeful statului-major al Regiunii Militare Siberia, generalul-locotenent Ştemenko, şi a avut o discuţie cu acesta. Jukov avea nevoie de un om care ar fi putut să se ocupe de o treabă extrem de serioasă.

Ştemenko l-a menţionat pe comandantul Corpului 27 Infanterie al Armatei a XIII-a a Regiunii Militare Subcarpatice, generalul-locotenent Mamsurov.

Jukov a acceptat această sugestie şi a făcut tot posibilul ca generalul-locotenent Mamsurov să fie promovat într-o funcţie mai înaltă, cea de comandant al Armatei a XXXVIII-a a Regiunii Militare Subcarpatice.

A doua întâlnire a Mareşalului Uniunii Sovietice Jukov cu şeful statului-major al Regiunii Militare Siberia, generalul-locotenent Ştemenko, a avut loc după Congresul al XX-lea al PCUS. Jukov s-a interesat dacă Ştemenko nu şi-a schimbat părerea despre Mamsurov. Mamsurov şi-a reiterat convingerile.

Într-o altă carte am analizat destinul generalului-locotenent Ştemenko până la acest moment. Pe 31 august 1956, graţie eforturilor lui Jukov, generalul-locotenent Ştemenko a fost rechemat la Moscova şi numit în funcţia de şef al Direcţiei Principale de Informaţii a Marelui Stat-Major – GRU GŞ.

Şuiski Grigori Trofimovici. S-a născut în 1907. A absolvit Universitatea Comunistă de Jurnalistică din Ucraina. A lucrat în redacţiile ziarelor kievene Comunistul şi Comsomolistul ucrainean, iar în aprilie 1941 a fost transferat la Comitetul Central din Ucraina al partidului. În perioada respectivă, stăpânul Ucrainei era Hruşciov Nikita Sergheevici.

Legenda despre prima întâlnire dintre Hruşciov şi Şuiski are mai multe variante, destul de asemănătoare. O reproduc aici pe cea care mi se pare mai verosimilă.

Aşadar, tânărul luptător pe frontul ideologic, scăpat cu viaţă şi promovat în anii Marii Epurări, aşteaptă în anticameră pentru a se înfăţişa înaintea ameninţătorului membru al Biroului Politic al Comitetului Central al Partidului Comunist Unional (al bolşevicilor), Prim-Secretar al Comitetului Central al Partidului Comunist din Ucraina, prim-secretar al comitetului regional Kiev al Partidului Comunist din Ucraina, tovarăşul Hruşciov Nikita Sergheevici.

Istoria omenirii este, repet, o înlănţuire de evenimente întâmplătoare. S-a întâmplat că aşteptarea s-a prelungit. Hruşciov ba ieşea din cabinet, ba intra din nou. În aprilie 1941, el avea destule griji pe cap. Şi iată că, ieşind încă o dată din cabinet, Hruşciov nu a mai reuşit să-şi reprime în ultimul moment o grimasă de suferinţă.

— Ce-i cu dumneavoastră, Nikita Sergheevici?

Jenat, Nikita a mărturisit: mă chinuie pacostea de boală a tuturor birocraţilor – hemoroizii.

— Aţi încercat vreodată metoda populară? Din poziţia şezând, inspiraţi profund, reţineţi câteva clipe respiraţia apoi expiraţi profund, moment în care trageţi cu toată puterea în interior ţeava de eşapament şi menţineţi cât mai mult posibil. Se repetă procedeul încă o dată sau de mai multe ori consecutiv, dar nu mai puţin de o sută de ori pe zi. Şi încă ceva: spălaţi o frunză de muşcată, uscaţi-o cu o sugativă, faceţi-o sul şi vârâţi-o... corect, tot acolo, în ţeava de eşapament. În orificiul banal. Nu uitaţi să beţi apă distilată, nu mai puţin de doi litri pe zi.

Hruşciov a mormăit ceva nedefinit, a schimbat tema discuţiei, l-a întrebat cine e, de unde vine, care consideră că e datoria lui în noua funcţie, ce intenţionează să păstreze la noul loc de muncă şi ce anume vrea să schimbe, să desfiinţeze sau să lichideze fără cruţare.

Au discutat vreo cinci minute chiar acolo, în anticameră, stând în picioare. Nikita Sergheevici i-a urat succes tânărului specialist şi i-a permis să se retragă.

După trei zile l-a chemat în cabinetul său spaţios, l-a invitat să ia loc într-un fotoliu de piele, iar el însuşi s-a instalat comod în fotoliul din faţă. Nu erau fotolii din cele care se amplasează în faţa biroului de lucru, ci fotolii în care stai în faţa unei ferestre largi, sub un ficus. Între fotolii era o măsuţă scundă. Pe măsuţă – un clondir aburit, două pahare de cristal şi o gustare după standardele de la Kremlin.

Au băut.

Hruşciov i-a mulţumit tânărului specialist: chiar mă simt mai bine! Degeaba m-am tratat atâţia ani la medicii de la Kremlin.

S-a îngrozit Grişa Şuiski: cum aşa? La medicii de la Kremlin? Cum se poate una ca asta? Păi, toţi au ajuns acolo cu pile!

Aşa a început colaborarea dintre Hruşciov şi Şuiski, care a durat aproape un sfert de secol. Gurile rele spun că Şuiski l-a vindecat pe Hruşciov, de aceea i-a atras atenţia.

După părerea mea, alta a fost cauza. Orice şef poate face diferenţa, de pildă, între un bucătar bun şi unul mai puţin bun, între un şofer care conduce impecabil maşina şi unul nepriceput, între o secretară care redactează documentele la timp şi fără greşeli şi una care mănâncă sau confundă litere şi omite cuvinte.

Dar cum ar putea un şef important să deosebească un medic bun de un şarlatan?

Nicicum. Toţi au halate albe, toţi poartă ochelari sau pince-nez pe şnuruleţ. Dacă aceştia se înţeleg între ei să se numească unii pe alţii somităţi medicale, cum să-i acuzi de ignoranţă, când ei repetă în cor că în cazul respectiv medicina este neputincioasă?

Este posibil ca în anul 1918, în zorii puterii muncitoreşti-ţărăneşti, să se fi adunat la policlinica de la Kremlin cei mai buni specialişti din ţară. Însă ulterior aceştia şi-au adus rudele, prietenii şi cunoştinţele. La mâncarea gratis de la Kremlin. La centrele închise de distribuire. La saloanele luxoase. La halatele scrobite. Aceştia, instalaţi cu pile în nişte posturi călduţe, şi-au adus la rândul lor cunoştinţele, prietenii şi rudele.

Hruşciov nu s-a gândit niciodată la aşa ceva, dar, auzindu-l pe tânărul specialist, l-a evaluat de îndată: nu-i prost deloc.

De atunci, Hruşciov s-a tratat numai la vindecători populari, rămânând doar formal pacientul policlinicii de la Kremlin.

1* Glavnoe Upravlenie Promîşlennogo Stroitelstva – Direcţia Principală a Construcţiilor Industriale (n.tr.).

2* Glavnoe Upravlenie Speţializirovannogo Neftestroitelstva – Direcţia Principală a Construcţiilor Specializate din domeniul petrolier (n.tr.).

3* Vserossiiskaia Cirezvîciainaia Komissia – Comisia Unională Extraordinară (n.tr.).

4* Obiedinennoe Gosudarstvennoe Politiceskoe Upravlenie – Administraţia Politică Unită de Stat (n.tr.).

5. Viktor Andreevici Kravcenko – activist sovietic de partid şi de stat, unul dintre primii care nu au mai revenit în ţară. A studiat la Institutul Metalurgic din Dneprodzerjinsk împreună cu prietenul său Brejnev. În timpul celui de-al Doilea Război Mondial a fost membru în comisia sovietică de achiziţii din Washington şi în anul 1944 a cerut azil politic în SUA, unde a scris cartea I Chose Freedom (Am ales libertatea), în care vorbeşte despre ororile perioadei colectivizării şi foametea din URSS. Publicarea cărţii a constituit o serioasă lovitură pentru reputaţia Uniunii Sovietice în ţările occidentale. În anul 1949, ziarul francez procomunist Les Lettres françaises l-a acuzat pe Kravcenko de minciună, iar acesta i-a intentat proces de calomnie. La proces, care din cauza amplorii a fost numit „procesul secolului”, au depus mărturie mii de persoane. Pentru Kravcenko au depus mărturie foşti deţinuţi ai lagărelor sovietice, pentru comunişti – o serie de celebrităţi, de pildă, arhiepiscopul de Canterbury şi Jean-Paul Sartre, precum şi fosta soţie şi colegii de serviciu ai lui Kravcenko, pe care autorităţile sovietice i-au trimis la Paris pentru a-l discredita. Fostul activist sovietic a câştigat procesul, iar popularitatea Partidului Comunist Francez a scăzut drastic în această ţară. În anul 1966, Kravcenko a fost găsit mort în apartamentul său din New York; decesul a survenit ca urmare a unei împuşcături în cap. FBI a stabilit drept cauză a morţii sinuciderea, totuşi mulţi presupun că Viktor Kravcenko a fost ucis de agenţi KGB (n.red., în ed. rus.).

6* Glavnoe upravlenie lagherei ghidrostroia – Direcţia Principală a lagărelor din construcţiile hidrotehnice (n.tr.).

7* Glavnoe upravlenie stroitelstva Dalnego Severa – Direcţia Principală a construcţiilor din Nordul Îndepărtat (n.tr.).

Capitolul 2

1

Pe 23 octombrie 1956, în Ungaria a izbucnit revolta. Totul a început de la o demonstraţie a studenţilor din Budapesta. Iar demonstraţia din Budapesta a început din cauza Congresului al XX-lea al PCUS. Nikita Hruşciov, căpetenia tuturor comuniştilor de pe planetă, l-a numit pe Stalin criminal şi tiran sângeros. Cuvântarea lui Hruşciov la Congresul al XX-lea a fost declarată secretă, dar s-a răspândit imediat prin organizaţiile de partid şi curând a fost editată într-un tiraj de fix un milion de exemplare. Numai cu această cuvântare Hruşciov a dat o lovitură mortală întregului comunism internaţional, sfărâmându-l bucăţi-bucăţele.

Să încercăm să ne imaginăm situaţia în care s-au pomenit conducătorii tuturor statelor în care a fost instaurat un regim politic după chipul şi asemănarea regimului de la noi. Majoritatea acestor ţări era ocupată de trupele Armatei Sovietice. La ordinul Moscovei, liderii tuturor partidelor comuniste l-au elogiat pe Stalin timp de zece ani, i-au ridicat statui, i-au editat operele în tiraje de milioane de exemplare, l-au proclamat corifeu al tuturor ştiinţelor, geniu al tuturor timpurilor şi popoarelor, au organizat traiul în ţările lor aşa cum îi învăţa tovarăşul Stalin.

Numai că Marele Conducător şi Maestru s-a dovedit a fi un infractor.

Regimul nostru se numea sovietic1*. De foarte mult timp încerc să înţeleg: cine se sfătuia la noi, când şi cu cine? În chestiunea dezvăluirilor pe care urma să le facă despre Stalin, Hruşciov nu s-a consultat cu liderii proletariatului din ţările socialiste şi nici nu i-a prevenit în legătură cu aceste dezvăluiri. Hruşciov şi Jukov au sărit din mers din tramvaiul lui Stalin. Împreună cu ei a sărit şi întregul Partid Comunist al Uniunii Sovietice.

Toţi ceilalţi comunişti din toată lumea au picat de proşti. Rezultă că toţi comuniştii, din Phenian şi Beijing până la Tirana şi Berlin, îl slujeau cu credinţă pe sângerosul bandit. Cum pot fi consideraţi aceşti lideri? Cum pot fi ei calificaţi? Cum să mai creadă cineva în ei? Cum să mai execute cineva ordinele lor? Şi cine sunt ei, la urma urmei? Protejaţii unui canibal feroce. Ce altceva? Asta reieşea din cuvântarea lui Hruşciov.

2

Pentru că este o ţară mare, China s-a detaşat imediat. Răspândirea materialelor Congresului al XX-lea a fost interzisă. Ruptura nu s-a produs şi la nivel statal, deoarece China avea nevoie de tehnologia sovietică avansată, inclusiv de cea din domeniul aviaţiei, rachetelor şi nuclear. Însă, în cel mai important domeniu, cel ideologic, drumurile Uniunii Sovietice şi Chinei s-au despărţit într-o clipă şi pentru totdeauna.

Albania nu se temea de tancurile sovietice pentru că era protejată de Iugoslavia. Din acest motiv, liderii albanezi nu prea au fost entuziasmaţi de hotărârile Congresului al XX-lea, iar peste câţiva ani au ieşit complet de sub aripa protectoare a Moscovei.

Imaginaţi-vă acum în ce situaţie s-au trezit liderii partidelor comuniste frăţeşti din ţări precum Italia şi Franţa! În Kolîma, deţinuţii spălau aurul, în Siberia se tăiau pădurile, activităţi de pe urma cărora Uniunea Sovietică avea câştiguri enorme, iar pe bănişorii aceştia întreţinea liderii comunişti din Canada şi Uruguay, Argentina şi SUA şi mulţi, mulţi alţii din lumea întreagă. Aceşti tovarăşi duceau un trai fericit şi lipsit de griji, îndemnând proletariatul la luptă pentru victoria comunismului. Timp de decenii, adevărul despre Uniunea Sovietică încerca să-şi facă loc în paginile ziarelor şi revistelor din diverse ţări. Liderii comuniştilor din ţările occidentale calificau acest adevăr drept calomnii răutăcioase ale scribilor burghezi plătiţi. Însă pe neaşteptate, comunistul principal al planetei confirmă în totalitate aceste „calomnii răutăcioase”, ba mai adaugă şi câte ceva de la el.

Cel mai greu le-a fost conducătorilor ţărilor la a căror linişte şi pace vegheau trupele Armatei Sovietice. Aceştia nu se puteau detaşa, urmând exemplul Chinei. Ce le rămânea de făcut acestor conducători? Să convoace congresele partidelor lor şi să le vorbească despre crimele lui Stalin? Să lase lucrurile în voia sorţii?

Prima variantă era primejdioasă.

A doua la fel.

Dacă ar anunţa că Stalin a fost un infractor, poporul ar începe să pună tot felul de întrebări. Dacă nu ar anunţa, întrebările ar apărea oricum. Şi încă extrem de incomode.

3

Între timp, la Moscova avea loc pe ascuns destalinizarea nocturnă. Cum spune şi cântecul: statuia de ipsos a lui Stalin a fost dată jos pe şest. Aleksandr Galici a exprimat savuros aceeaşi idee. Situaţia era următoarea: deţinuţii au fost treziţi în toiul nopţii. Aceştia se gândeau: gata, s-a zis cu noi. De fapt, nu i-au trezit ca să-i împuşte:

Cumătrul înghite în sec înc-o dată,

Oftează cu inima grea:

„Tătucul nu ne-a fost tată.

S-a dovedit a fi o căţea...

Fraţilor, e groasă rău!

Parastas cu cântec, zău.

La noapte o să dărâmăm

Statui. E ordin, îl executăm.”

Dacă cei din generaţiile mai tinere nu sunt la curent, „cumătrul” era delegatul executiv OGPU-NKVD-MVD din lagăr, „tăticul” tuturor turnătorilor.

Poporul nostru era obişnuit cu astfel de lucruri. Începând cu anul 1917, ne-au condus două mari genii, Lenin şi Stalin, precum şi hoarde întregi de duşmani – Troţki şi Radek, Buharin şi Zinoviev, Kamenev şi Tuhacevski, Rîkov, Tomski, Postîşev, Eiche, Iagoda, Bliuher, Ejov, Voznesenski, Beria şi alte turme întregi de conducători de toate rangurile. Până mai ieri erau oameni importanţi, până mai ieri poporul purta pe braţe la demonstraţii portretele lor şi boteza cu numele lor oraşe, uzine şi vapoare, iar ei, toţi, s-au dovedit a fi nişte javre spurcate. Şi atunci poporul a cerut o pedeapsă proletară aspră: câinii trebuie să moară de moarte câinească!

Pe noi nu ne mai pot surprinde astfel de răsturnări de situaţie. Am fost pregătiţi pentru aşa ceva. Iar când a venit rândul tovarăşului Stalin, poporul nici măcar n-a tresărit. Poporul nostru a primit cu înţelegere dezvăluirile. S-a unit şi mai strâns în jurul Partidului Comunist iubit şi al Comitetului Central leninist, care ne conduce spre noi victorii.

Ce le rămânea totuşi de făcut conducătorilor polonezi, cehi, români? Puteau să scoată din rafturi cărţuliile lui Stalin. Discret. Puteau să dea jos portretele. Puteau să rupă filele din manuale. Iată, de pildă, în Budapesta exista un monument impozant. Tovarăşul Stalin în mărime naturală. Cu cizme. În piaţa Stalin.

Dacă autorităţile ar fi încercat să-l demonteze, chiar şi noaptea, s-ar fi adunat imediat o groază de lume. Mai ales că poporului maghiar nu-i explicase încă nimeni că tovarăşul Stalin a fost un răufăcător. Doar zvonurile despre cuvântarea secretă a tovarăşului Hruşciov bântuiau prin Budapesta.

Conducătorii maghiari nu găseau deloc momentul potrivit pentru a da jos de pe soclu statuia din fontă a lui Stalin. Tovarăşul Stalin rămânea neclintit în centrul Budapestei. Poporul frăţesc al Poloniei i-a dat exemplu Ungariei: e timpul să ieşiţi în stradă. Şi poporul Ungariei a ieşit. Primii au fost studenţii. Ei au decis să le amintească celor de la conducere cum trebuie procedat cu statuile tiranilor. Studenţii s-au dus la monument, l-au legat cu frânghii şi l-au tras în jos. Pe soclu au rămas doar cizmele.

Aşa a început totul. În aceeaşi zi, şeful comuniştilor maghiari, tovarăşul Ernő Gerő (fost ministru al Securităţii Statului), a vorbit la radio, condamnând demonstraţia, calificând-o drept manifestaţie naţionalistă. Atunci studenţii s-au îndreptat spre Casa Radio pentru a protesta.

4

Nu putem înţelege revendicările demonstraţiei studenţeşti din 23 octombrie 1956, dacă nu rememorăm momentul semnării tratatului de pace cu Ungaria, pe 10 februarie 1947, la Paris.

Întrucât războiul împotriva Germaniei şi a aliaţilor ei a fost unul al coaliţiilor, tratatul de pace cu fiecare dintre ţările învinse a fost încheiat de coaliţia următoarelor state:

– Uniunea Republicilor Sovietice Socialiste;

– Regatul Unit al Marii Britanii şi Irlandei de Nord;

– Statele Unite ale Americii;

– Australia;

– Noua Zeelandă;

– Canada;

– Cehoslovacia;

– Republica Populară Federativă Iugoslavia;

– Republica Sovietică Socialistă Ucraina;

– Republica Sovietică Socialistă Bielorusia²;

– Uniunea Sud-Africană;

– India.

Articolul 2 al tratatului prevedea obligaţia guvernului Ungariei „de a lua toate măsurile necesare pentru ca tuturor persoanelor aflate sub jurisdicţie maghiară, fără deosebire de rasă, sex, limbă sau religie, să le fie respectate drepturile omului şi libertăţile fundamentale, inclusiv libertatea de expresie, libertatea presei, credinţei religioase, convingerilor politice şi a întrunirilor publice”.

Articolul 22 îi acorda Uniunii Sovietice dreptul „de a deţine pe teritoriul Ungariei trupele necesare pentru apărarea căilor de comunicaţie ale Armatei Sovietice cu zona de ocupaţie sovietică din Austria”.

Folosindu-se de articolul 22, tovarăşul Stalin a introdus în Ungaria nu numai trupele necesare apărării căilor de comunicaţie cu Austria, ci şi trupe care-i permiteau realizarea unor „transformări socioeconomice radicale”.

Ca urmare a „transformărilor”, la putere a venit un partid mic, dar înarmat cu unica ideologie adevărată, un partid care, din raţiuni de camuflaj, nu se numea comunist. Numele acestuia era Partidul Muncitoresc Maghiar (PMM).

În timpul alegerilor, în urma presiunilor, ameninţărilor şi manipulărilor de tot felul, membrii PMM au obţinut în parlament 70 de locuri din 409. Erau suficiente pentru ca partidul să fie recunoscut ca principal învingător în alegeri.

Toate celelalte partide au fost scoase în afara legii. Şi era şi normal, de vreme ce ele nu se călăuzeau după unica ideologie adevărată. Cine are nevoie de astfel de partide?

Activiştii tuturor partidelor interzise au fost aruncaţi în închisori. Periodic, inclusiv PMM trebuia să fie minuţios purificat. Aceasta nu însemna doar alungarea din rândurile partidului, ci, de multe ori, ani mulţi de detenţie, uneori închisoare pe viaţă sau chiar o cravată la gât din frânghie săpunită.

În fruntea unicului partid adevărat s-a afirmat unicul lider adevărat, tovarăşul Rákosi, bine păzit de băieţii cu inimi fierbinţi din poliţia secretă AVH, al căror nivel de cruzime era admirat chiar şi de maeştrii lor sovietici din MGB.

Tovarăşul Rákosi, care conducea dictatorial Ungaria, se intitula în mod oficial „cel mai bun elev al tovarăşului Stalin”.

Despre articolul 2 al tratatului de pace, cel care trebuia să garanteze libertatea cuvântului, a presei, a întrunirilor, credinţelor religioase şi convingerilor politice, nu pomenea nimeni în Ungaria – numai să rămână în viaţă...

5

Iată însă că tovarăşul Stalin s-a dus pe lumea cealaltă şi au venit vremuri noi. Tovarăşul Rákosi era când destituit, când reinstalat în funcţie. Ultima dată l-au înghesuit puţin şi în locul lui au pus unul de aceeaşi teapă cu el, pe fostul ministru al Securităţii Statului, tovarăşul Gerő.

În perioada aceea, pe teritoriul Ungariei se afla un Corp Special de armată sovietic, al cărui comandant era generalul-locotenent P.N. Laşcenko. Corpul Special de armată era compus din:

– Divizia 2 Mecanizată de Gardă;

– Divizia 17 Mecanizată de Gardă;

– Divizia 117 Aviaţie de Bombardament de Gardă;

– Divizia 195 Aviaţie de Vânătoare de Gardă;

– Regimentul 20 Poduri şi Pontoane.

Pentru asigurarea drumurilor spre Austria, aceste forţe, delicat vorbind, erau mult prea mari. Fiecare divizie mecanizată avea în structura sa câte opt regimente (un regiment de tancuri-autotunuri grele, un regiment de tancuri, trei regimente mecanizate dotate cu tancuri proprii, două regimente de artilerie, un regiment de artilerie antiaeriană), fără a lua în calcul batalioanele separate.

Să zicem că prezenţa aviaţiei de vânătoare era întru câtva justificată. Dar ce căuta acolo divizia de aviaţie de bombardament? Ce drumuri spre Austria apăra aceasta?

6

Criza politică din Ungaria s-a declanşat nu în ultimul rând şi din cauză că tovarăşii Hruşciov şi Jukov aveau de rezolvat problema crucială a eliberării Europei de lanţurile capitalismului. Din punctul de vedere al geografiei militare, lui Hruşciov şi lui Jukov le convenea să despartă în două, de la est la vest, frontul unic al statelor Europei Occidentale, printr-o barieră formată de două state neutre.

Acesta era motivul pentru care diplomaţia sovietică susţinea ideea transformării Austriei în stat neutru. Tovarăşii sovietici au reuşit să-şi impună punctul de vedere. Pe 15 mai 1955, la Viena, reprezentanţii Uniunii Sovietice, SUA, Marii Britanii şi Franţei au semnat cu Austria un Acord de Stat. Austria a devenit stat neutru care, împreună cu Elveţia, a împărţit în două frontul Europei Occidentale.

Dacă forţele armate ale URSS³ ar fi întreprins acţiuni împotriva Germaniei Occidentale, atunci transferul a sute de avioane de vânătoare din Italia, Grecia, Turcia sau de pe portavioanele din Marea Mediterană ar fi constituit o mare problemă. Dacă forţele armate ale URSS ar fi acţionat în bazinul Mării Mediterane, burghezilor le-ar fi fost foarte greu să transfere rezervele din Germania Occidentală, Belgia, Olanda. De aceea lui Hruşciov şi lui Jukov le convenea de minune ca Austria să fie neutră.

Cu toate acestea, a apărut un oarecare inconvenient, un fel de cui în talpă, legat de articolul 22 al tratatului de pace cu Ungaria, semnat cu numai opt ani în urmă, inclusiv de Uniunea Sovietică. Conform acestui articol, trupele Armatei Sovietice se aflau în Ungaria numai pentru a asigura drumul spre Austria. Întrucât Austria a devenit neutră, toate trupele străine au fost retrase de pe teritoriul ei, prin urmare, Armata Sovietică nu avea de ce să mai apere căile de comunicaţie cu Austria. Astfel, Armata Sovietică nu mai avea ce căuta în Ungaria.

Ce era de făcut? Cum puteau fi menţinute trupele sovietice în Ungaria în pofida tratatului de pace semnat inclusiv de guvernul tovarăşului Stalin?

Soluţia a fost găsită. Ai noştri se pricep. Când vor.

Tratatul cu Austria a fost semnat pe 15 mai 1955. Cu o zi înainte, pe 14 mai 1955, a fost semnat Tratatul de la Varşovia dintre Uniunea Sovietică şi ţările Europei Centrale aflate sub influenţa acesteia. Au fost create Forţele Armate Unite sub conducerea Mareşalului Uniunii Sovietice Konev.

Asta a fost tot. Viteză de reacţie.

Înainte de 14 mai 1955, trupele sovietice se aflau în Ungaria pe baza Tratatului de Pace de la Paris, pentru a apăra căile de comunicaţie cu Austria. Începând cu 14 mai 1955, aceleaşi trupe ale Armatei Sovietice se aflau pe teritoriul Ungariei pe baza Tratatului de la Varşovia, pentru a apăra Ungaria de atacurile duşmanilor.

Includerea Ungariei în rândul statelor semnatare ale Tratatului de la Varşovia şi instalarea trupelor Armatei Sovietice pe teritoriul Ungariei în conformitate cu prevederile acestui tratat nu au fost altceva decât o încălcare a Tratatului de Pace de la Paris.

De cine anume voiau să fie apăraţi conducătorii Ungariei atunci când s-au hotărât să semneze Tratatul de la Varşovia? Ungaria nu avea graniţe comune cu nicio ţară membră a NATO. Avea o bucăţică de graniţă cu Austria neutră. În trecutul nu foarte îndepărtat, Austria şi Ungaria au făcut parte din acelaşi imperiu. Nu aveau de ce să se războiască.

Ungaria avea graniţă comună cu Iugoslavia, dar nici Iugoslavia nu avea motive să atace Ungaria. Mai avea graniţe cu Cehoslovacia, România şi Uniunea Sovietică. Presupun că liderii maghiari nu se prea temeau de o intruziune a cehilor sau a românilor. Aşa că Ungaria nu avea de cine să se teamă.

În afară de Uniunea Sovietică.

7

Să privim acum situaţia din punctul de vedere al celor care se aflau în Piaţa Stalin din Budapesta.

Austria a făcut parte din al Treilea Reich. Însuşi Hitler era originar din Austria. Şi iată că aceasta obţine independenţa de stat, devine neutră, de pe teritoriul ei sunt retrase toate trupele străine.

Ungaria nu a făcut parte din al Treilea Reich, a fost doar aliata Germaniei în al Doilea Război Mondial. Însă de pe teritoriul ei, nu se ştie de ce, trupele străine nu se retrag. Şi nimeni nu are intenţia de a face Ungaria neutră.

Orice om normal şi-ar fi pus întrebarea: de ce? De ce să nu fie şi Ungaria neutră, la fel ca Austria?

Cu această întrebare mergeau studenţii spre Casa Radio.

Casa Radio era păzită de subunităţi ale poliţiei secrete AVH. A început confruntarea între gardienii înarmaţi şi mulţimea neînarmată. Ca să facă rost de arme, demonstranţii au luat cu asalt cazărmile batalionului de construcţii. După aceea, lupta s-a desfăşurat de la egal la egal.

Momentul-cheie

În Uniunea Sovietică ni se arătau fotografii cu scene feroce de pedepsire a cekiştilor de către poporul maghiar. Erau spânzuraţi în copaci de picioare şi bătuţi cu vergele de oţel, erau stropiţi cu acid, bătuţi în cuie de podele, erau udaţi cu benzină şi apoi li se dădea foc. Pretutindeni poporul dărâma statuile lui Lenin, ardea portretele conducătorilor şi literatura marxistă.

Privind fotografiile acelea îngrozitoare, strângeam pumnii şi inima ni se umplea de mânie.

Nimeni însă nu ne-a explicat de ce poporul Ungariei îi ura atât de mult pe cekişti. În loc de explicaţii, ni se vâra în cap o idee simplă: istoria nu are mod conjunctiv. Ceea ce s-a întâmplat nu mai poate fi schimbat. De aceea nu are rost să scormonim trecutul.

Prima parte a afirmaţiei nu poate fi contestată: trecutul nu poate fi schimbat. Dar de ce să nu-l scormonim pentru a trage nişte învăţăminte pentru viitor?

După o partidă de şah, sute de mii de experţi şi de amatori analizează greşelile marilor maeştri.

După ce învăţătorul a corectat dictările, după ce a umplut caietele de corecturi cu cerneală roşie şi a pus notele, le dă elevilor săi o temă cu greşelile pe care le-au făcut.

După încheierea unei zile de zbor, comandantul regimentului de aviaţie organizează analiza zborurilor.

Pe poligonul Toţk, după ce bombardierul Tu-4 a lansat bomba atomică, iar trupele, trecând prin epicentrul exploziei, au pătruns în spaţiul liber din adâncimea operativă, Mareşalul Uniunii Sovietice Jukov i-a adunat pe generali şi a desfăşurat analiza aplicaţiei tactice: tu ai acţionat corect, iar tu vei ţine cont data viitoare de greşelile pe care le-ai făcut aici.

De vreo sută de ani, ţara noastră zboară spre prăpastie. Cine ne împiedică să analizăm acest zbor? Nu cumva, spre deosebire de popoarele altor ţări, noi ne-am ratat şansa istorică atunci când le-am iertat călăilor crimele comise şi le-am permis să rămână în cabinetele lor confortabile?

Trecutul nu poate fi schimbat. Însă ar fi interesant de aflat pe ce drum ar fi luat-o istoria noastră, dacă poporul nostru ar fi acţionat cu mai multă hotărâre la momentul potrivit?

1* De la sovet – sfat, consiliu (n.tr.).

2. Organizaţia Naţiunilor Unite a luat fiinţă în timpul celui de-al Doilea Război Mondial din iniţiativa conducătorilor celor trei state principale ale coaliţiei antihitleriste: URSS, SUA şi Marea Britanie. Tovarăşul Stalin îşi dădea foarte bine seama că, pe măsură ce vor fi admişi noi membri în organizaţie, SUA şi Marea Britanie îşi vor întări poziţiile în cadrul acesteia. Plecând de la această premisă, el a propus să fie membră ONU nu numai Uniunea Sovietică, ci şi cele 16 republici sovietice care făceau parte atunci din structura acesteia. SUA şi Marea Britanie nu au fost de acord cu propunerea, însă Stalin a reuşit totuşi să negocieze intrarea Ucrainei şi Bielorusiei în ONU, ca ţări care au avut cel mai mult de suferit de pe urma agresiunii germane. Ucraina şi Bielorusia au intrat în rândul statelor fondatoare ale ONU. Tratatele de pace cu ţările învinse au fost semnate nu numai de Uniunea Sovietică, ci şi de Ucraina şi Bielorusia (n.a.).

3. Armata Sovietică este denumirea oficială (din anul 1946) a unei părţi principale a Forţelor Armate ale URSS. În structura sa intrau trupele de rachete cu destinaţie strategică, trupele terestre, trupele de apărare antiaeriană a ţării, Forţele Militare Aeriene şi alte formaţiuni, cu excepţia Flotei Militare Maritime, a trupelor de grăniceri şi de interne (Enciclopedia Militară Sovietică, vol. 7, Moscova, Voenizdat, 1979, p. 411). Aici şi în continuare, această noţiune se utilizează în sens mai larg, ca şi înainte, când sintagma Armata Sovietică se referea la toate Forţele Armate, şi nu la principalul segment al Forţelor Armate ale ţării (aşa cum se precizează mai sus) (n.red., în ed. rus.).