© 2020 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8454-0

ISBN PDF: 978-973-46-8455-7

ISBN print: 978‑973‑46‑8094‑8

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MARTA PETREU este scriitor şi profesor. Face parte din gruparea literară „Echinox”; e membră a Uniunii Scriitorilor din România. Este profesor de istoria filosofiei româneşti la Universitatea „Babeş-Bolyai” şi redactor-şef al revistei Apostrof, mensual editat de Uniunea Scriitorilor din România. Doctor în filosofie al Universităţii din Bucureşti. A debutat editorial în 1981, cu volumul de poeme Aduceţi verbele. Alte volume de poezie: Dimineaţa tinerelor doamne (1983); Loc psihic (1991); Poeme neruşinate (1993); Cartea mîniei (1997); Apocalipsa după Marta (1999); Falanga (2001); Scara lui Iacob (2006); Asta nu este viaţa mea (2014). Ca eseist şi istoric al filosofiei româneşti, a publicat volume precum: Teze neterminate (1991); Jocurile manierismului logic (1995); Un trecut deocheat sau „Schimbarea la faţă a României” (1999); Ionescu în ţara tatălui (2001); Filosofia lui Caragiale (2003); Filosofii paralele (2005); Despre bolile filosofilor. Cioran (2008); Diavolul şi ucenicul său: Nae Ionescu – Mihail Sebastian (2009). A publicat, sub titlul Conversaţii cu… (2004 şi 2006), două volume de interviuri cu personalităţi ale vieţii intelectuale româneşti. A gîndit şi alcătuit mai multe volume tematice de confesiuni. A prefaţat şi îngrijit ediţii de carte de filosofie şi de literatură (Nae Ionescu, Bucur Ţincu, Constantin Rădulescu-Motru, Radu Stanca, D.D. Roşca, Alexandru Vona ş.a.). În 2011, Editura Polirom a iniţiat seria de autor „Marta Petreu”, în care au apărut pînă în prezent: romanul Acasă, pe Cîmpia Armaghedonului (Premiul „Cartea Anului 2011” acordat de România literară şi Fundaţia Anonimul; Premiul pentru cea mai bună carte de ficţiune a anului 2011, decernat la Gala Industriei de Carte din România; laureat la Festivalul Primului Roman de la Chambéry, 2012; reeditat în colecţia Top 10+, 2019); Apocalipsa după Marta (integrală a poeziei editate pînă în 2011); Cioran sau un trecut deocheat; De la Junimea la Noica. Studii de cultură românească; Filosofia lui Caragiale; O zi din viaţa mea fără durere; Ionescu în ţara tatălui; Jocurile manierismului logic; Filosofii paralele; Biblioteci în aer liber; Asta nu este viaţa mea (poezie); Diavolul şi ucenicul său: Nae Ionescu – Mihail Sebastian. În colecţia „Eseuri şi confesiuni” a Editurii Polirom au apărut volumele Generaţia ’27 între Holocaust şi Gulag. Mircea Eliade şi Klaus Mann despre generaţia tînără (2016) şi Despre bolile filosofilor. Cioran (2017). În 2017 publică, tot la Editura Polirom, romanul Supa de la miezul nopţii (Premiul PEN România, 2018).

Pentru cărţile ei, Marta Petreu a primit numeroase premii naţionale şi internaţionale. Mai multe volume ale sale (poezie, romanul Acasă, pe Cîmpia Armaghedonului, studii asupra culturii româneşti) au fost traduse şi publicate în Franţa, S.U.A., Italia, Ungaria, Serbia, Spania, Elveţia.

Cuvînt-înainte

Cartea asta s-a scris cumva de la sine, într-o lungă vacanţă pe care mi-am luat-o, hotărîtă să citesc de plăcere. Şi-am citit – din curiozitate faţă de alţii, din admiraţie, alteori din îngrijorare – opere care mi-au plăcut şi documente care m-au interesat, căci am descoperit în ele chestiuni care mi-au atins nu numai mintea, ci şi sufletul. Şi-atunci am scris, fie din dorinţa de-a prelungi starea bună de a fi împreună cu autori care mi-au devenit dragi, fie ca să înţeleg mai bine ce-am citit, fie pentru a face dreptate unor Doamne pe care lumea le-a dat la o parte mult prea uşor. Nu cunosc nici o metodă mai bună de-a înţelege ceva, o carte sau o viaţă, decît aceea de a scrie despre ceea ce vrei să înţelegi.

Ce-i uneşte pe Domnii şi Doamnele despre care scriu?, m-am întrebat, în timp ce, cu siguranţa gesturilor inconştiente, îmi adunam textele şi le puneam unul după altul. Căci printre ei şi prin ei toţi trece firul rău, rana mare a secolului XX. Ce are în comun Cornelia Blaga, care a fost la Conferinţa de Pace de la Paris de după Primul Război Mondial, prin care a fost consfinţită Unirea Transilvaniei cu România, cu Miklós Bánffy, care ar fi vrut ca lumea să rămînă neschimbată şi Transilvania acolo unde era, înglobată-n Ungaria? Ce ar avea în comun patriciana Cornelia Blaga, cea măritată cu un uriaş filosof şi scriitor, cu Petru Dumitriu, care a pactizat cu regimul comunist exact atunci cînd Blaga şi Cornelia au avut cel mai mult de suferit de pe urma noii puteri? Ce-o aseamănă pe Herta Müller, cu viaţa ei torturată din România ceauşistă, cu acelaşi Petru Dumitriu, care a părăsit România pentru că nu mai suporta să nu aibă voie să scrie exact aşa cum gîndeşte? Ce ar avea în comun Doti Stanca, căreia regimul totalitar comunist i-a atins însăşi iubirea pentru Radu, cu lumea nălucitoare a Sarei din romanul omonim al lui Agopian? Dar Mircea Cărtărescu şi, să zicem, aceeaşi Doti Stanca? Secolul XX a trecut prin viaţa fiecăruia din „personajele” mele, lăsînd o rană nu mică. Şi a trecut printre ele, făcînd din ele singularităţi reciproc impenetrabile, monade incomunicante. Nu-mi vine să cred că Doamnele şi Domnii pe care eu i-am pus laolaltă ar fi putut vorbi fiecare cu toţi ceilalţi în mod paşnic.

Pot găsi, fireşte, şi apropieri între ei, nu numai acute diferenţe.

Dar singurul lucru sigur care-i uneşte cu adevărat pe Domnii şi Doamnele din cartea mea rămîne faptul c-am petrecut cu volumele şi cu vieţile lor vreme uitată, fără a prinde de veste, ca un fericit.

Cornelia Blaga

Se numea Cornelia Flavia, un nume de origine ostentativ latină, cum se obişnuia în familiile româneşti din Transilvania şi Banat pînă la mijlocul secolului al XX-lea, din motive evident naţionale. Prenumele ei, ca şi ale fraţilor şi surorii mai mari, a fost inspirat din onomastica Gracchilor: astfel, pe părinţi îi chema Coriolan şi Cornelia, iar pe copiii lor, cu nume din familia celebrilor reformatori romani din secolul al II-lea î.e.n.: Tiberiu, Caius, Sempronia şi Cornelia Flavia. O onomastică cît un manifest naţional românesc, aşadar, dar la fel se-ntîmpla şi-n familiile de ţărani din această arie istorico-geografică.

Cornelia s-a născut în anul 1897, într-o respectabilă familie bănăţeană de mare burghezie locală, ajunsă în faza intelectual-artistică a evoluţiei sale. Părinţii ei erau cultivaţi, vorbitori de mai multe limbi, mama era cititoare de literatură, în casă se afla o bibliotecă, iar serile se făcea muzică de cameră. Bărbaţii din familie au meserii burghez-intelectuale: bunicul ei de mamă, pe numele lui Constantin Rădulescu, născut în 9 februarie 1824, a fost inginerul-şef al oraşului Timişoara şi a regularizat, cu puţin înaintea Revoluţiei de la 1848, cursul Canalului Bega, apoi s-a stabilit la Lugoj, unde a fost de trei ori primar; tatăl ei, Coriolan Brediceanu (n. 1849), avocat şi deputat în Parlamentul de la Budapesta, a fost un cunoscut luptător pentru cauza naţională românească; fratele ei mai mare, Tiberiu Brediceanu (n. 1877), era director de bancă „cu hobby-uri muzicale”¹, director de Operă ba la Cluj (1919), ba la Bucureşti (1941); iar Caius Brediceanu (n. 1879), foarte şcolit, era diplomat de carieră. Amîndoi fraţii şi-au legat numele de Unirea de la 1 Decembrie 1918, Tiberiu a făcut parte din Consiliul Dirigent, iar Caius, prezent la 1 Decembrie 1918 la Alba Iulia, a făcut parte din delegaţia care a dus actele Unirii la Bucureşti, iar apoi a participat la Conferinţa de Pace de la Paris din 1919 – la care a participat, oficial, şi sora lui mai mică, de altfel.

Cornelia Flavia (sub numele de Flavia apare în romanul Luntrea lui Caron) nu numai că era de familie bună, chiar vag nobiliară – Coriolan Brediceanu, tatăl ei, se trăgea din mici boieri din Oltenia –, ci, prin grija părinţilor, iar după moartea tatălui ei (1909) şi a fraţilor, mai ales a lui Caius, era şi bine educată: trecuse printr-un pension din Lausanne, îşi luase bacalaureatul la Liceul „Andrei Şaguna” din Braşov (1916), pentru ca apoi să înceapă austere studii de medicină la Viena (le va termina la Cluj). Există numeroase dovezi că avea o vie inteligenţă critică şi un gust sigur, sobru, care o făcea să ocolească tot ceea ce este „burghez” şi mic-burghez². La fel, era emancipată – atît în gustul literar-artistic, cît şi în conduita cotidiană – şi modernă: a fost printre primele tinere femei din Ardeal-Banat care şi-au purtat şi părul, şi hainele după moda postbelică din Occident: scurte. E adevărat că, după cum povesteşte fiica ei, Dorli, ea avea picioare frumoase şi nu ezita să şi le pună în evidenţă. Iar soţul său, în perioada interbelică, pe durata cît ei au trăit în străinătate, era încîntat că ea se îmbrăca la mari case de modă europene.

Pe deasupra, era frumoasă – Puşcariu o numeşte „frumoasa bănăţeancă”³ –, deşi într-un mod care nu se supunea criteriilor timpului: într-o vreme cînd erau la modă femeile albe ca laptele şi cu forme bogate, Cornelia era creolă şi subţire; „Şi-apoi, de ce era atît de slabă? Părea un adolescent în rochie de fată”⁴, a notat, cu vădită maliţie, Lelia Rugescu, nepoata de soră⁵ a lui Blaga, după ce-a văzut-o pentru prima oară.

După ce s-au încrucişat la Liceul „Andrei Şaguna” din Braşov, cînd Lucian, din cauza pielii ei întunecate, a botezat-o „ghiocel negru”⁶, Cornelia Flavia Brediceanu şi Lucian Blaga s-au reîntîlnit în toamna anului 1916, în biblioteca universitară din Viena: ea, ca studentă la medicină – deşi ar fi preferat să studieze Literele, dar a cedat insistenţei fraţilor ei, care îi doreau o meserie sigură –, el, ca student ce chiuleşte de la cursurile Facultăţii de Teologie Ortodoxă din Sibiu-Oradea şi stă în capitala imperiului, citind cărţi de filosofie… A fost pentru amîndoi întîlnire „sortită”, „Niciodată pînă atunci soarta, va recunoaşte Blaga, nu mi-a făcut încunjur cu pas mai apropiat”⁷. Mîna lui pe masa de bibliotecă – îngustă (Klaus Mann ar fi numit-o „gotică”⁸), aproape străvezie, cu degete lungi, expresive⁹ – a fost detaliul de la care a început „cristalizarea”: Cornelia s-a îndrăgostit de Lucian. Dar şi el a avut de la bun început sentimentul întîlnirii definitive, drept care a avertizat-o pe „mireasa” lui, cum o numea, că de „starea aceasta, în care ne găsim […] nu vom mai scăpa, nici eu, nici tu”¹⁰. Foarte curînd, s-au socotit sortiţi unul altuia şi logodiţi.

Familia şi cunoştinţele ei erau de altă părere. După ce în august 1917 tînărul a fost invitat la ea acasă, la Lugoj, pe vedere, cum se zice, mama Corneliei i-a cerut lui Lucian să-i lase fata în pace. Fiu al unui preot de ţară, orfan de tată, fără relaţii şi fără avere, pe deasupra stîngaci în societate, nici cine ştie ce locvace, Lucian a dezamăgit aşteptările Bredicenilor: „invitaţia fusese făcută unei persoane imaginare pe care apariţia mea reală n-o reproducea întocmai”¹¹, recunoaşte candidatul la însurătoare. În familia lui, amintirea decalajului social dintre cei doi tineri a fost păstrată resentimentar; Lelia Rugescu, de pildă, îi atribuie Corneliei sentimente de superioritate socială: „ea [Cornelia] considera […], arătînd o îngăduitoare condescendenţă, că familia lui Lucian era de origine mai modestă decît a Bredicenilor”. Chiar era, Dorli Blaga spune limpede şi cuminte: Tata „venea dintr-o familie foarte modestă”¹². În 1920, în ochii lui Sextil Puşcariu – deci ai celui care îi recunoscuse deja lui Blaga, primul şi cu entuziasm, marele talent – tînărul pretendent apărea ca o partidă îndoielnică. După o lungă întîlnire cu scriitorul, care i-a expus în amănunţime proiectul unui poem dramatic despre Zamolxes, Puşcariu conchidea în coadă de peşte:

Cred că Blaga are materie să scoată întîiul nostru poem dramatic-filosofic din acest obiect. Oare Cornelia Brediceanu, frumoasa sa logodnică, muza sa, va fi într-adevăr în stare să ţină pînă la sfîrşit la acest tînăr slăbuţ, cu mîinile asudate şi cu privirea de om nesănătos, fără o situaţie socială…?¹³

Ştim că a fost. Şi nu pentru că n-ar fi avut de unde să aleagă, ci pur şi simplu pentru că-l alesese deja definitiv pe Lucian.

Mai ştim, graţie Hronicului blagian, că între ei doi Cornelia era mai zorită să se căsătorească, în timp ce Lucian credea că mai trebuie aşteptat: „Dacă ea [Cornelia] mi-ar fi cerut vreun sfat prealabil, aş fi oprit-o să comunice familiei vreo înţelegere, pe care din parte-mi aş fi dorit-o tinereşte tăinuită încă cel puţin vreo doi ani”¹⁴. Chiar doi ani a trebuit să se lupte Cornelia cu familia ei pentru Lucian – „Nu a stat ea oare în prima tinereţe cu mult curaj, înfruntînd familia, alături de un poet tînăr şi sărac?”¹⁵, observa retoric Dorli –, şi pînă la urmă i-a convins pe toţi, mai ales pe Caius, fratele ei şi capul familiei, să-i accepte alegerea. Aşa încît în toamna anului 1919, revenind de la Paris – unde, prin numirea făcută de Alexandru Vaida-Voevod, fusese „secretara delegaţiei române la Conferinţa de Pace”¹⁶ –, a putut să-l anunţe, ea pe bărbatul iubit: „Ştii că – în curînd ne vom căsători? […] Dar noi ne vom căsători de îndată ce ne vom întoarce în ţară sau cînd vrei tu”¹⁷.

Ceea ce s-a şi întîmplat, în 16 decembrie 1920, la Cluj, în biserica de pe strada Bisericii Ortodoxe.

Cum ar fi arătat oare destinul lui Blaga cu o altă femeie?, am întrebat-o, cu o întrebare (deşi după un model ilustru¹⁸) ilegitimă, nu cu mult timp în urmă pe Dorli Blaga. Era obligatoriu să se întîlnească, mi-a răspuns Dorli, pentru ei a fost definitiv de la început. Este însă legitim să ne întrebăm: dincolo de Poemele luminii, care au fost scrise pentru ea („Aproape tot ce ai – are deja un poem: lumina ta, zîmbetul, ghimpii, ochii, mîinile, dorul – şi-acum – părul tău…”¹⁹), a jucat Cornelia vreun rol în creaţia lui Blaga? Dacă da, ce rol?

Documentele existente ne permit să reconstituim într-o bună măsură epoca 1916-1920, a fenomenului lor originar. Din scrisorile lui Blaga către mireasa lui se vede nu numai iubirea lor, ci şi că relaţia lor a fost clădită de la început pe premisa, acceptată de amîndoi, a excepţionalei lui valori. Iar de la bun început, ea l-a modelat pe partenerul ei ca pe o operă de mare artă: i-a cizelat reflexele sociale²⁰, şi, deschizîndu-i gustul pentru literatura occidentală de ultimă oră, pentru muzică ş.a.m.d., l-a îmbogăţit şi din punct de vedere intelectual. Iar el s-a lăsat pe mîna ei. Şi tot de la început, el i-a cerut firesc tot felul de mici servicii, să-i scoată cărţi de la bibliotecă şi să i le trimită, să-i cumpere cîte o carte, să îi obţină informaţii de interes universitar, să-l înscrie etc.

Lucian a văzut în partenera lui, în mod posesiv-invaziv, o parte din el însuşi: „Cînd zic eu te înţeleg şi pe tine”²¹, spune el apăsat. Pornind de la acest sentiment posesiv de iubire, cum că el şi Cornelia, adică doi, sînt unul, la începutul poveştii lor de dragoste Blaga a pretins, şăgalnic, că ar fi dibuit misterul antinomiei logice din dogma creştină a Sfintei Treimi chiar datorită iubitei sale: „Iu-bi-to,/ încetul cu încetul încep să înţeleg dogma trinităţii: Dumnezeu se zice că e o fiinţă în trei persoane (1=3); trebuie să recunosc că n-am prea înţeles matematica aceasta teologică. Astăzi însă mi-e mai accesibilă: oare nu formăm şi noi doi – o fiinţă – în două persoane? […] Eu sînt creerul tău şi tu eşti sîngele meu! Şi mă simt în putere să creiez…”²². Ceea ce-ar însemna că una dintre ideile-forţă din Eonul dogmatic, analiza dogmei şi apoi schimbarea funcţiei ei dintr-una de conţinut într-una de metodă²³, i-ar fi venit chiar din iubirea pentru Cornelia…

În primii ani, Blaga o ademeneşte pe frumoasa lui mireasă şi stăpînă, cum o numeşte, cu făgăduiala unei mari creaţii care se va naşte în el datorită ei: „dacă tu eşti a mea – dacă tu îţi dăruieşti eul tău mie – atunci şi eu o să-ţi dăruiesc ţie şi tuturor celorlaţi – lucruri frumoase, unice în felul lor”²⁴, îi făgăduieşte el, în 8 decembrie 1918, egoist şi sincer. În altă scrisoare, ideea este şi mai clară: o numeşte pe Cornelia mireasa lui care „împreună cu mine jertfeşte orice pentru opera noastră viitoare”²⁵.

1. Dorli Blaga, „Introducere”, în Cornelia Blaga-Brediceanu, Jurnale, 1919, 1936-1939, 1939-1940, 1959-1960, ediţia a II-a, îngrijită, revăzută şi comentată de Dorli Blaga, Bucureşti, Editura Humanitas, 2016, p. 11 (în continuare: Jurnale).

2. În 1936, cînd Blaga era ataşat de presă la Viena şi i-a apărut un şef nou, Gurănescu, deloc favorabil lui, care a înnoit întreaga Legaţie, începînd cu mobila şi aranjamentele din saloane şi terminînd cu personalul, ea i-a notat, nimicitor, gustul „burghez”.

3. Sextil Puşcariu, Memorii, ediţie de Magdalena Vulpe, prefaţă de Ion Bulei, note de Ion Bulei şi Magdalena Vulpe, însemnare din 11 octombrie 1918, Bucureşti, Editura Minerva, 1978, p. 326.

4. Lelia Rugescu, Cu Lucian Blaga, Cluj-Napoca, Editura Dacia, 1985, p. 46.

5. Lelia Rugescu (n. 1905) este fiica Letiţiei, sora cea mai mare a lui Lucian Blaga.

6. Lucian Blaga, Hronicul şi cîntecul vîrstelor, ediţie critică de George Gană, Bucureşti, Editura Minerva, 1997, p. 98 (în continuare: Hronicul).

7. Blaga, Hronicul, p. 134.

8. Klaus Mann, Mefisto. Romanul unei cariere, traducere şi postfaţă de Radu-Mihai Alexe, Bucureşti, Editura Leda, 2006.

9. Într-o vitrină din casa doamnei Dorli Blaga, se află un mulaj după mîna, mare, îngustă, foarte frumoasă, a lui Blaga…

10. Blaga, Hronicul, p. 134.

11. Blaga, Hronicul, p. 143.

12. Dorli Blaga, Tatăl meu, Lucian Blaga, Cluj-Napoca, Editura Biblioteca Apostrof, 2004, p. 15 (în continuare: Tatăl meu).

13. Sextil Puşcariu, Memorii, însemnare din 4 iulie 1920, p. 509.

14. Blaga, Hronicul, p. 143.

15. Dorli Blaga, Tatăl meu, p. 18.

16. Scrisoarea de numire a ei ca secretară a delegaţiei transilvănene a fost publicată de Dorli Blaga în volumul Cornelia Blaga-Brediceanu, Jurnale, p. 26.

17. Blaga, Hronicul, p. 183.

18. Întrebarea este ilegitimă precum modelul ei clasic, pascalian: Dacă nasul Cleopatrei ar fi fost mai scurt, faţa lumii ar fi fost alta…

19. Blaga, scrisoare către Cornelia, 3 dec. 1918, în Corespondenţă, A-F, ediţie îngrijită, note şi comentarii de Mircea Cenuşă, Cluj-Napoca, Editura Dacia, 1989, p. 155.

20. „Tu m-ai oprit de vr-o cîteva ori să-mi arăt dragostea în public…”, recunoaşte el în scrisoarea din 22 nov. 1918 către Cornelia, vezi: Blaga, Corespondenţă, A-F, p. 151.

21. Blaga, scrisoare către Cornelia, 13 apr. 1917, în Corespondenţă, A-F, p. 101.

22. Blaga, scrisoare către Cornelia, 24 iul. 1918, în Corespondenţă, A-F, p. 138.

23. Blaga, Cultură şi cunoştinţă, Cluj, Editura Institutului de Arte Grafice Ardealul, 1922.

24. Blaga, scrisoare către Cornelia, 8 dec. 1918, Corespondenţă, A-F, p. 156.

25. Blaga, scrisoare către Cornelia, 3 iul. 1917, Corespondenţă, A-F, p. 108.