© 2014 by Editura Polirom, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-4950-1

ISBN PDF: 978-973-46-4951-8

ISBN print: 978-973-46-4785-9

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: Ion Theodorescu-Sion (1882-1939), Compoziţie cu motive româneşti (ulei pe pânză, 1924)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

KLAUS HEITMANN s-a născut în 1930 la Mülheim (Ruhr). Între 1950 şi 1955 a studiat romanistica, istoria şi filologia clasică la Köln, Pisa şi Freiburg. În 1955, sub îndrumarea lui Hugo Friedrich, îşi ia doctoratul. În acelaşi an devine asistent universitar la Marburg. În 1964 obţine titlul de profesor la Universitatea Tehnică din Berlin. Din 1971 conduce Seminarul de Romanistică al Universităţii din Heidelberg. În 1991 i se acordă titlul de Doctor honoris causa al Universităţii din Bucureşti. Din 2000 este membru de onoare al Academiei Române. A publicat numeroase articole şi studii în reviste şi volume. Preocupat de fenomenul cultural românesc, a cercetat îndeaproape şi realităţile culturale basarabene. La Editura Polirom a mai apărut Limbă şi politică în Republica Moldova (2014).

Introducere

Cititorul care se apropie de această carte are în faţa sa o lucrare importantă din mai multe puncte de vedere, o lucrare de referinţă la care – suntem siguri – va fi deseori tentat să revină.

Ea este, neîndoios, mai întâi importantă întrucât este primul studiu despre imaginea românilor aşa cum a fost ea receptată, în cursul unui lung interval de timp, într-o vastă arie lingvistică europeană. Parcurgându-l, cititorul va înţelege cât se poate de bine sensul conceptului de „imagologie”, care, la prima vedere, l-a surprins, poate, dat fiind că la noi el are încă o circulaţie redusă. Tocmai de aceea ni se pare că nu e de prisos să învederăm că cercetarea prof. Klaus Heitmann se înscrie într-un larg segment al gândirii ştiinţifice contemporane, având ca obiect împrejurările în care au luat naştere, în cursul timpului, reprezentările unor naţiuni despre altele, învecinate sau îndepărtate, în vederea demontării mecanismelor ce au condus la deformarea respectivelor imagini, la apariţia clişeelor de gândire, a stereotipurilor¹ şi a prejudecăţilor naţionale şi rasiale cu efecte atât de devastatoare în istoria umanităţii.

Căci tautologia transformării imaginii de „străin” într-una de „duşman” îşi trage originea încă din gândirea primitivă, din gândirea prelogică, cum au susţinut un Lucien Lévy-Bruhl şi alţi antropologi. Apoi poreclele pe care şi le dădeau unul altuia popoarele din zorii istoriei şi descripţiile altor popoare făcute de istoricii antici oferă şi alte abundente paradigme, la îndemâna oricui. Herodot, Xenofon sau Strabon – nume cu mare rezonanţă în istoria veche – i-au înfăţişat, se ştie, pe sciţi, perşi, sarmaţi sau alte seminţii ale răsăritului doar ca pe nişte barbari cruzi şi sălbatici. Iar reprezentările lor s-au perpetuat în conştiinţa urmaşilor până în Evul Mediu, ba chiar şi în timpul Renaşterii, al barocului şi al preiluminismului. O situaţie nouă – dar nu fundamental diferită – a creat-o ulterior, mai întâi în teritoriile ce alcătuiseră fostul Imperiu Roman, iar după aceea în întreaga Europă, constituirea creştinismului în religie de stat. Într-adevăr, în pofida doctrinei iubirii aproapelui, antinomia prieten – duşman nu numai că nu s-a estompat, ci a cunoscut chiar o sensibilă extindere şi agravare în comparaţie cu perioadele precedente; „duşmani” erau acum toţi „păgânii”, împotriva cărora trebuiau întreprinse cruciade sau alte războaie de nimicire, iar mai apoi expediţii de conchistadori şi aventurieri.

Pe de altă parte, cum remarca nu fără umor un fost disident sovietic, pe nume Lev Kopelev, refugiat în Germania, devenit acolo conducătorul unui grup de studiu la Universitatea din Wuppertal şi iniţiatorul unei vaste culegeri de texte despre Rusia şi ruşii văzuţi de germani: „Nu există pe lume nici o singură naţiune ai cărei reprezentanţi să nu considere că dragostea de libertate, generozitatea, vitejia, sagacitatea şi alte asemenea virtuţi sunt tot atâtea elemente constitutive ale propriului caracter naţional, la fel cum, dimpotrivă, nu există naţiune care să nu socotească faptul că vrăjmaşii ei excelează în cruzime, perfidie, spirit de răzbunare etc.”. Cu alte cuvinte, pe lângă heterostereotipuri pot exista şi autostereotipuri ce-şi pun, în egală măsură, amprenta asupra apariţiei, dezvoltării şi răspândirii reprezentărilor colective despre naţiuni.

Recunoaşterea acţiunii nefaste pe care acest soi de reprezentări o poate avea, mai ales în situaţii istorice extreme, s-a impus, din păcate, foarte târziu. Dar astăzi există în toată lumea un mare număr de cercetători care consideră că modelele de gândire care au constituit un factor extrem de dăunător într-un trecut nu prea depărtat trebuie combătute printr-o strategie pe termen lung, atât pe plan naţional, cât şi internaţional. Căci, afirmă ei, situaţiile conflictuale fiind induse mai întâi în mintea oamenilor, tot acolo trebuie luate, în primul rând, măsurile de combatere a prejudecăţilor naţionale, rasiale şi de altă natură. Sau, altfel spus, înlocuirea acestora din urmă printr-o imagine obiectivă, nesupusă şi neinfluenţată de fluctuaţii conjuncturale. În aceste împrejurări a luat naştere imagologia, o disciplină ce năzuieşte să devină un preţios auxiliar al cercetării istorice tradiţionale. Căci avem de-a face cu o orientare care, dezvoltându-se concomitent cu o idee ce însufleţeşte astăzi întreaga gândire ştiinţifică, ideea întrepătrunderii ariilor de cunoaştere umană, implică – şi aplică – observaţiile făcute de un larg evantai de ştiinţe, ce merge de la psihologia socială a naţiunilor la etnologie, de la istoria generală la aceea a mentalităţilor, de la studiul folclorului la literatura comparată. Iar rezultatele ei dovedesc elocvent că nu numai faptele, ci şi opiniile, stările emoţionale, prejudecăţile pot înrâuri ideea pe care un popor şi-o face despre altul şi, în anumite împrejurări, chiar deciziile politice atunci când acestea se lasă influenţate de clişee, de modele de gândire simpliste, schematice. Cu atât mai mult cu cât imaginea unui popor despre altul, constituindu-se în timp, se modifică greu în datele ei esenţiale şi poate deveni un factor politic atunci când nu este corectă. Or, tocmai pe această irealitate sau – dacă vrem – pe această deformare a realităţii se întemeiază manipularea conştiinţelor. Adevăr intuit de multă vreme – ne face plăcere s-o relevăm – şi de un cunoscut istoric român, anume A.D. Xenopol, care, cu o remarcabilă perspicacitate, a observat: „În istorie nu lucrează numai ideile adevărate. Ba s-ar putea chiar ca eroarea, falsul şi minciuna să joace un rol mult mai mare în viaţa popoarelor. Desfăşurarea evenimentelor se face pe baza ideilor. Este absolut indiferent dacă acestea conţin adevărul sau contrapartea lui”².

Acest complex de circumstanţe explică, poate, şi dezvoltarea luată de studiile de imagologie în Germania, ţară în care spiritul public a fost atât de grav pervertit odinioară de demagogia xenofobă a hitlerismului, încât acum există acolo o adevărată bibliotecă de lucrări ce disecă imaginea germanilor, văzuţi de francezi, de englezi, de americani, polonezi, ruşi ori israelieni, sau, în genere, imaginea Germaniei în lume. Iar unul din principalele lor merite este acela de a media foarte convingător ideea că e cât se poate de hazardat să se vorbească despre germani – ca şi despre orice alt popor – în general, deoarece în Germania convieţuiesc, concomitent, bavarezi şi saxoni, franconi şi renani, agricultori şi medici, socialişti şi catolici, oameni de la munte şi oameni de la şes, înalţi şi scunzi, deştepţi şi proşti. Aşa stând lucrurile, cum îi poate însuma pe toţi aceştia conceptul de german? Evident, numai în anumite împrejurări şi cu multe, multe precauţiuni. Căci altminteri – a remarcat sarcastic un cercetător – ne-am putea trezi şi cu o investigaţie statistică ce ar acredita, eventual, ideea că pe germanul mediu îl cheamă Hans, că are 35 de ani, cântăreşte 72 de kilograme şi are înălţimea de 1,74 m. Sau, dacă e femeie, că are 36 de ani, cântăreşte numai 54 de kilograme, are înălţimea de 1,68 m şi se numeşte Edda sau Gudrun. Iar consideraţi laolaltă, că germanii locuiesc într-un orăşel de mărime mijlocie, că au în casă 12 ghivece de flori şi consumă anual 200 de kilograme de cartofi. Evident, un astfel de aparent obiectiv „german mediu” n-ar fi decât o fantoşă căreia oricine i-ar putea atârna de gât tot soiul de prejudecăţi sau, în cel mai fericit caz, de observaţii personale. Lucru, desigur, valabil pentru orice naţiune tratată ca o entitate omogenă şi atemporală.

De aceea, imagologia nu înţelege să se rezume la un inventar de imagini, clişee sau stereotipuri despre propria naţiune ori despre alta, ci le cercetează ca pe o oglindă, ca pe un limbaj care, inconştient sau nu, reflectă o dorinţă de comprehensiune sau, dimpotrivă, o opinie preconcepută, o calmă înţelegere a unei realităţi sau o tendinţă de distorsionare a acesteia, nevoie de adevăr sau o predispoziţie către denaturarea lui.

Aceasta este linia de conduită după care se călăuzeşte, de la un capăt la altul al investigaţiei sale, şi dl profesor Heitmann, subliniind în repetate rânduri că tabloul unei naţiuni este în funcţie nu numai de cunoaşterea de către creatorii de imagini a obiectului descris, ci şi de simţămintele ce-i animă faţă de el, ca şi de împrejurările în care se produce actul creaţiei. Sau, cum se exprimă chiar domnia-sa: „Această (…) subiectivitate se poate exprima sub forma unor percepţii selective ce pun în lumină fie ceea ce corespunde intereselor sociale ale observatorilor, fie grupul de cititori căruia ele le sunt adresate”. De aici şi efortul de obiectivare al autorului acestui studiu, efortul său răbdător şi minuţios de a descoperi, în fiecare caz în parte şi punct cu punct, determinările politice, ideologice, religioase sau de altă natură ale imaginilor despre români şi România create în arealul lingvistic german, imagini pe care s-au putut grefa prejudecăţi colective de un ordin sau altul.

Şi tot de aici, printre alte raţiuni, marea valoare a lucrării şi senzaţia de construcţie finită, de lucru definitiv, căruia cu greu i s-ar mai putea adăuga fie şi un detaliu, pe care o încearcă, cu uimire şi în acelaşi timp cu plăcere, cititorul după ce cu părere de rău o lasă din mână.

Aşa cum o altă raţiune este, neîndoielnic, conferită de evidentul şi mereu nedezminţitul respect al autorului pentru o investigaţie exhaustivă a izvoarelor, de seriozitatea analizei sau precizia şi rigoarea limbajului care situează, şi pe acest plan, lucrarea dlui profesor Heitmann în continuarea celor mai bune tradiţii ale criticii filologice şi istorice germane.

*

După aceste câteva, sumare, consideraţii pe marginea cărţii, s-ar putea ca cititorul ei român să se întrebe: ce l-a determinat, totuşi, pe autorul ei să închine ani de studiu cercetării imaginii germanilor despre români şi să caute explicaţiile cele mai plauzibile, mai coerente, pentru geneza fiecărei reprezentări, idei sau prejudecăţi? Răspunsul este pe cât de concis, pe atât de uşor de găsit pentru toţi cei care cunosc îndelunga şi prestigioasa activitate a profesorului Klaus Heitmann. El ne este dat de profunda cunoaştere a României şi locuitorilor ei, a limbii, istoriei şi literaturii române, despre care probabil că nimeni altcineva peste hotare n-a scris atât de mult, cu atâta competenţă şi atâta dorinţă de comprehensiune. Dar să-l lăsăm chiar pe domnia-sa să ne vorbească despre simpatia pe care a simţit-o „întotdeauna faţă de lumea culturală românească”, despre atracţia pe care literele româneşti au exercitat-o asupra sa de când era încă student. „Prima carte din biblioteca mea românească – a relatat astfel profesorul Heitmann cu prilejul decernării titlului de Doctor Honoris Causa al Universităţii din Bucureşti –, cea mai veche achiziţie a fost o cărţulie intitulată Der kleine Bilder-Duden, deutsch-rumänisch, adică un Ghid de conversaţie ilustrat germano-român. Am cumpărat-o când aveam 14 ani, în 1944, din pură curiozitate. Poate că răsfoirea acestei cărţulii a lăsat urme în subconştientul meu! Dar adevăratele mele contacte cu limba şi literatura română datează de la mijlocul anilor 1960. În Germania Federală de atunci, această literatură era un fel de terra incognita, care dispăruse până şi din orizontul romaniştilor din universităţi. De această tristă situaţie, explicabilă printr-o conjunctură mai generală, m-am lovit în cursul studiilor mele de romanistică la Universitatea din Freiburg. Acolo puteau fi audiate tot felul de cursuri de limbi şi literaturi romanice, numai de română nu. Dar tocmai acest lucru m-a pus pe gânduri şi mi-a stârnit curiozitatea […]. Vroiam să aflu ce este cu producţia literară şi cultura acestui colţ uitat al lumii romanice. Mi-am spus: trebuie că şi în România sunt poeţi, scriitori. Şi am hotărât să întreprind, de unul singur şi pe cont propriu, o expediţie în acea ţară necunoscută. Am început, deci, să deprind elementele limbii române – cu ajutorul unui manual. Iar în momentul când cunoştinţele de limbă astfel dobândite mi-au îngăduit-o, am început să citesc, alegându-mi lecturile, e adevărat, mai mult întâmplătoare, printre puţinele cărţi pe care le găseam la Freiburg. Aşa am descoperit, mai întâi, Rusoaica lui Gib Mihăiescu şi nuvelele lui Caragiale. S-ar putea spune deci că hazardul a hotărât bine pentru mine!… Pe măsură ce cercul lecturilor se lărgea, curiozitatea iniţială făcea loc unei adevărate fascinaţii în faţa unei lumi culturale cu mari valori estetice şi spirituale”.

Acesta a fost începutul. Apoi, absolventul Universităţii din Freiburg im Brisgau a devenit, rând pe rând, docent al Universităţii din Marburg, profesor de filologie romanică la Universitatea Tehnică din Berlinul Occidental, un an mai târziu profesor la Marburg, iar din 1971 este profesor şi, când scriem aceste rânduri, şi directorul Seminarului de limbi romanice al Universităţii din Heidelberg, o instituţie de învăţământ superior cu multe catedre de specialitate şi mii de studenţi veniţi din toată lumea.

Aici, cu migală şi pasiune, profesorul Heitmann a creat în cursul anilor un adevărat focar de iradiere a cunoştinţelor despre limba şi literatura română. În lectoratul înfiinţat prin strădania domniei-sale, s-au perindat, în felul acesta, sute de studenţi germani care s-au familiarizat cu limba lui Eminescu şi au ajuns chiar să dobândească doctorate în literatura română. De altfel, când multiplele sale obligaţii i-o îngăduie, profesorul Heitmann ţine el însuşi cursuri în cadrul acestui lectorat; astfel, domnia-sa a ţinut un curs de un an întreg (două semestre, cum se spune în Germania) despre limba şi literatura română veche, deprinzându-şi auditorii cu cele mai vechi monumente ale ei: tipăriturile lui Coresi, Palia de la Orăştie, Psaltirea Şcheiană, Cazania lui Varlaam sau operele cronicarilor.

În acelaşi timp, autorul acestei lucrări are şi o prestigioasă activitate publicistică de specialitate, colaborând la numeroase publicaţii din patria sa şi de peste hotarele ei cu articole şi studii ce i-au adus o binemeritată notorietate printre romaniştii din întreaga lume. Domnia-sa a publicat astfel un mare număr de studii de istorie a culturii şi literaturii franceze – de la Philippe de Commynes şi Rabelais, trecând prin Corneille, Racine, Fénelon sau Lesage, iar mai apoi prin Ch. Nodier, Hugo sau Flaubert, până la Apollinaire, Celine sau Camus; cercetări asupra limbii şi literaturii italiene, din câmpul căreia profesorul Heitmann a consacrat – după câte cunoaştem – numai lui Petrarca cel puţin 6-7 studii de mai mare sau mai mică întindere. Dar, se înţelege şi mai cu seamă în contextul de care ne ocupăm, de cel mai mare interes pentru noi sunt cercetările şi studiile sale asupra limbii şi literaturii române ori asupra unor personalităţi de primă mărime ale culturii şi istoriei noastre naţionale. Ele au început a vedea lumina tiparului acum mai bine de treizeci şi cinci de ani şi continuă într-o curgere neîntreruptă până în ziua de astăzi, când, din cauza numărului lor realmente impresionant, ne vedem nevoiţi a le aminti doar pe cele mai semnificative, grupându-le după câteva direcţii principale. E vorba astfel, mai întâi, de studii asupra unor mari personalităţi culturale ca: Eminescu, Sadoveanu, Rebreanu, Lovinescu, Sextil Puşcariu sau C. Rădulescu-Motru. În al doilea rând, de o vastă eseistică asupra naşterii conştiinţei de sine a culturii române şi a receptării fenomenului cultural românesc în Germania. Apoi, de un mare număr de recenzii la cărţi româneşti, apărute în bine-cunoscute publicaţii de specialitate germane ca: Romanistische Forschungen. Zeitschrift für romanische Philologie, Südosteuropa Forschungen, sau de articole despre limba română şi importante figuri culturale şi istorice româneşti (Coşbuc, Blaga, Tudor Vladimirescu) publicate în Brokhaus-Enzyklopedie (1967 şi 1981), Biographisches-Lexikon für die Geschichte Südosteuropas (1973), Lexikon der Romanistischen Linguistik (1989).

După cum se cuvine să menţionăm stăruitoarele luări de poziţie ale profesorului Heitmann în favoarea identificării neechivoce, nu numai de către cercurile de specialitate, ci şi de către marele public german, a aşa-numitei limbi moldoveneşti din Basarabia cu limba română, luptă ce abia începuse să fie purtată acolo la lumina zilei. Vezi, de pildă, articolul publicat la 2.09.1989, în Frankfurter Allgemeine Zeitung – unul din cele mai de seamă organe de opinie publică din Germania – sub titlul Die Sprache in der Moldaurepublik (Limba din Republica Moldovenească); sau, în acelaşi an, articolul „Rumänisch: Moldauisch” („Româneşte: Moldoveneşte”) publicat în Lexikon der Romanistischen Lingvistik (vol. III, Tübingen, pp. 508, 521), care au urmat, de fapt, după mai multe altele. Încât nu e de mirare că, reproducând în numărul din iulie-august 1991 al Revistei de lingvistică şi ştiinţă literară, editată de Academia de Ştiinţe din Republica Moldova, studiul „Limba şi literatura română în Basarabia şi Transnistria”, publicat de dl profesor Heitmann în 1965 în Zeitschrift für romanische Philologie, redacţia din Chişinău îi adăuga un comentariu care preciza: „Încă de atunci autorul aprecia situaţia glotică din republica noastră în mod cât se poate de obiectiv”.

Acţionând cu o reală dăruire pentru cauza apropierii comunităţilor culturale germană şi română, dl profesor Heitmann invită în fiecare an la Heidelberg poeţi, romancieri, critici literari români care vorbesc în faţa unui public german, citesc sau recită din opera lor şi o fac, desigur, cu o plăcere cu atât mai mare cu cât se simt înconjuraţi de atenţia binevoitoare şi de interesul gazdelor. Şi tot în acelaşi spirit, în 1983, de pildă – aşadar într-o vreme când, din motive asupra cărora e de prisos să stăruim, un asemenea lucru nu era defel uşor de realizat –, dl profesor Heitmann a jucat un rol precumpănitor în organizarea la Bucureşti a unui important colocviu, ale cărui comunicări le-a pus apoi la îndemâna cercetătorilor din propria-i ţară, prin intermediul unui elegant volum publicat la Heidelberg în 1986³.

Tot atâtea considerente ce ne îndreptăţesc să afirmăm fără ezitare că dl profesor Klaus Heitmann nu numai că predă filologie romanică şi istorie literară, dar face şi istorie în câmpul vast, fertil şi promis unui mare viitor al legăturilor culturale şi spirituale dintre România şi Germania.

Dumitru Hîncu

1995

1. Termen aplicat pentru prima oară studierii opiniei publice de celebrul ziarist american Walter Lippman (Politic opinion, New York, 1922), care l-a împrumutat de la un procedeu tipografic curent, acela al turnării într-o matriţă solidă a unui zaţ, în vederea multiplicării prin tipar fără a mai fi nevoie de o nouă culegere.

2. Citat după Grigore Gafencu, Însemnări politice, Editura Humanitas, Bucureşti, 1991, p. 57.

3. Rumänisch-deutsche Interferenzen. Akten des Bukarester Colloqiums liber Literatur und Geistesbezichungen zwischen Rumänien und dem deutschen Sprachraum, von 13-15 Oktober 1983 (Interferenţe româno-germane. Actele colocviului despre literatură şi legături spirituale dintre România şi spaţiul lingvistic german, ţinut la Bucureşti între 13 şi 15 octombrie 1983). Editate de Klaus Heitmann. Heidelberg: Cari Winter-Universitätsverlag, 1986.

Cuvânt înainte
la ediţia germană

E adevărat, titlul acestui studiu nu cuprinde nici o referire la Transilvania¹*. Dar interogaţiile şi rezultatele sale privesc necontenit (şi) acest ţinut. Căci fiecare filă a acestei cărţi are contingenţe cu poporul ce constituie cea mai veche şi mai numeroasă componentă etnică de acolo, în sensul că românii transilvăneni sunt priviţi ca o parte a unei entităţi naţionale mai mari de care ţin. De aceea mi s-a părut nu numai legitim, dar şi absolut inevitabil să nu limitez aria geografică a investigaţiei, întrucât trebuia să am în vedere că linia de demarcaţie a Carpaţilor şi hotarele politice de până la 1918, importante, desigur, din multe puncte ce vedere, n-au existat, totuşi, nicicând cu adevărat, cel puţin sub un aspect, acela al românilor consideraţi entitate etnică. Studiile despre saşi ori secui pot fi foarte bine circumscrise spaţiului transilvănean, însă atunci când e vorba de populaţia majoritară de acolo nu poate fi luată în considerare decât o singură perspectivă, aceea a legăturii organice dintre una din ariile de aşezare a românilor şi restul lor. Din această perspectivă a rezultat aşadar că, pe de o parte, trebuia să ţin seama, în cât mai mare măsură cu putinţă, de lucrările apărute între sfârşitul secolului al XVIII-lea şi începutul secolului XX referitoare atât la românii din Transilvania, cât şi la cei din celelalte ţinuturi aflate sub dominaţia austro-ungară, iar pe de alta să cercetez tot atât de sistematic şi literatura despre poporul Valahiei şi Moldovei. După aceste explicaţii, mi se pare că apariţia acestei lucrări în colecţia „Studia Transylvanica” îşi poate afla deplina ei îndreptăţire.

1* Ediţia originală în limba germană (Das Rumänenbild im deutschen Sprachraum 1775-1918. Eine imagologische Studie) a apărut în colecţia „Studia Transylvanica” a editurii Böhlau, Köln, în 1985.

I

Despre „particularităţile naţionale
ale românilor”. Construcţia
şi problematica unei imagini etnice

§ 1. Obiectul cercetării

Studiul de faţă se ocupă cu ceea ce un scriitor român de la finele secolului al XIX-lea – într-o carte scrisă în germană, pentru cititori germani şi într-o bine-cunoscută colecţie de descripţii geografice şi cultural-istorice ale popoarelor din Austro-Ungaria – a definit drept „particularităţile naţionale ale românilor” (Slavici, 1881, p. 114)¹. Este o temă care a fost, de altfel, mult abordată de geografi, etnografi, istorici, diplomaţi, militari, publicişti, călători, foiletonişti, romancieri şi alţi autori de limbă germană în legătură cu ţara, oamenii şi împrejurările de la Dunărea de Jos, din Transilvania, Banat şi Bucovina, de la sfârşitul veacului al XVIII-lea şi până la începuturile secolului XX (dar şi mai aproape de noi). De fiecare dată, ei ne oferă – spre a aminti doar de unele din formulările lor caracteristice – o „scurtă descriere a valahilor, obiceiurilor şi particularităţilor lor” (Kurze Schilderung…, 1790, p. 113), se ocupă, mai mult sau mai puţin amănunţit, „de firea moldovenilor şi de unele din obiceiurile lor casnice” (Wolf, 1805, I, p. 215), vorbesc despre „tot felul de-a fi al acestei naţiuni” (Schwarz, 1876, p. 119), despre „trăsăturile de bază ale acestui popor” (Rudow, 1888, XV), încearcă să pună în lumină „contururile unei imagini a poporului” (Diefenbach, 1880, p. 271), subliniază „elementele tipului popular şi ale firii poporului” (F.W.P. Lehmann, 1893, p. 37), ilustrează „însuşiri foarte caracteristice ale vieţii lăuntrice şi exterioare ale poporului” (Lüttge, 1904, p. 495) ori se străduiesc să dea o imagine a „particularităţilor poporului român” (Dungern, 1916, p. 3). Intenţia noastră este de-a vădi cu ce rezultate s-au soldat aceste încercări şi ce reprezentări au rezultat din ele despre felul de-a fi şi modul de viaţă al românilor. Şi, mai ales, să vedem dacă din multitudinea particularităţilor s-au cristalizat anumite fire conducătoare, anumite stereotipuri durabile, valabile pentru răstimpuri mai îndelungate şi închegate într-un soi de clişeu ori de imagine-fantomă a românilor în gândirea comună a unei perioade bine delimitate.

Studiul se doreşte astfel o contribuţie la o direcţie de cercetare ce începe să fie tot mai mult cunoscută sub numele de „imagologie” şi se reazemă pe cele mai diverse domenii de cunoaştere – de la psihologia socială a naţiunilor şi etnologie, de la istoria generală şi aceea a mentalităţilor până la literatura comparată. Obiectul ei îl constituie, pentru a-l cita pe W. Lippmann (Public Opinion, 1922), „imaginile” etnice, cu alte cuvinte, imaginile

ce se doresc a fi referinţe despre naţiuni, popoare şi cuceririle lor spirituale şi culturale, în dorinţa de-a le tipiza în întregul lor şi cu pretenţia de a conferi acestor afirmaţii o valoare generalizatoare².

§ 2. Lucrări premergătoare

În pofida evidenţei şi marii însemnătăţi pe care complexul de teme ce ne interesează îl ocupă în scrierile referitoare la ţările româneşti, cercetarea de până acum nu a ţinut seama de el. Studii care să se ocupe în mod special sau numai parţial cu cercul de probleme pe care dorim să-l abordăm nu par să existe. De aceea, încercarea noastră de-a supune unei sistematice examinări mulţimea de observaţii existente în literatura din perioada menţionată nu se poate sprijini pe lucrări pregătitoare propriu-zise. Desigur, am avut la îndemână descrieri cu caracter general despre România, alcătuind secţiuni aparte ale literaturii germane din ultimele secole, dintre care unele s-au dovedit utile sub raportul datelor bibliografice, iar altele, sub acela al unei contribuţii la însăşi tema dată. În această ordine de idei, se cuvin amintite în primul rând relatările unor călători străini cu observaţii de ansamblu asupra României. Surprinzător de puţine date pentru tema noastră, respectiv pentru istoria ei, ne-a putut oferi însă culegerea de mari proporţii, îngrijită de Maria Holban, Călători străini despre ţările române, prevăzută în zece volume, dintre care opt³ au şi apărut (cuprinzând materiale ce merg până la începutul secolului al XVIII-lea). În schimb, pentru răstimpul la care se referă cercetarea noastră, datorăm nu puţine şi importante indicaţii de lectură lui Nicolae Iorga şi lucrării sale Istoria românilor prin călători⁴. O seamă de date complementare cuprinde articolul lui Manfred Steinkühler, La Roumanie vue par les voyageurs allemands⁵. Excelente posibilităţi de informare oferă şi izvoarele literare, înţelese în accepţia cea mai restrictivă a conceptului. În acest sens, pot servi drept puncte de plecare sinteza, încă fundamentală, a lui Karl Kurt Klein⁶, precum şi cercetările ulterioare ale lui Claudiu Isopescu⁷, Mihail Isbăşescu⁸, Horst Fassel⁹ şi Klaus-Henning Schroeder¹⁰.

Alte materiale privitoare la secolul al XVIII-lea şi la prima jumătate a secolului al XIX-lea sunt incluse în lucrarea în patru volume a lui Fritz Valjavec¹¹, Geschichte der deutschen Kulturbeziehungen zu Südosteuropa. Aceste lucrări de bază n-au putut, totuşi, pregăti îndestul terenul necesar cercetării noastre. Foarte acut s-a făcut resimţită lipsa de referiri bibliografice germane, altele decât descripţiile de călătorie şi literatura propriu-zisă, şi, în mod deosebit, privitoare la etnografie, geografie, eseistică politică de actualitate care, în special pentru ultima treime a secolului al XIX-lea şi începutul secolului XX, încă mai aşteaptă să fie consemnate. Odată ajunsă aici, ancheta noastră se află însă abia la punctul ei de pornire.

§ 3. În legătură cu restrângerea perioadei
de investigare

Răstimpul cercetat este definit de datele-limită 1775 şi 1918. Cea dintâi marchează terminarea „descrierii complete” a Marelui Principat al Transilvaniei, solicitată, în 1771, de Consiliul Militar al Curţii vieneze feldmareşalului-locotenent von Preiss, generalul-comandant al zonei. Capitolele consacrate valahilor constituie nu numai începutul unui şir de descripţii etnografice similare, ci mai ales una din primele mărturii ale unui interes etnologic mai susţinut, şi de-atunci încolo neîntrerupt, faţă de români. Caracterizările despre valahi cuprinse în această lucrare şi puse la îndemâna guvernului şi Curţii din Viena, ca şi cărţile lui Griselini (1780) şi Sulzer (1781-1782) – apărute cam în acelaşi timp – despre Banat şi, respectiv, Dacia transcarpatică sau Beschreibung der Bukowina (aprox. 1778) a generalului Splény dovedesc modul în care începuturile dezvoltării unei etnografii întemeiate pe baze ştiinţifice au condus, în perioada iluminismului iosefinist, la acordarea unei atenţii, până atunci necunoscute, şi elementului daco-român¹². Alegerea anului 1918 ca moment de încheiere a cercetării nu reclamă, însă, probabil o explicaţie suplimentară. Profunda cezură pe care acest an o semnifică pentru datele fundamentale ale relaţiei dintre ariile de utilizare a limbilor germană şi română – destrămarea monarhiei dunărene, pierderea puternicei influenţe germane în sud-estul Europei, unirea politică a tuturor românilor – marchează în mod firesc şi sfârşitul unui lung capitol din istoria imago-ului german şi austriac despre români. De aceea, în măsura în care în cercetarea de faţă vor fi luate în considerare şi materiale din perioada de după primul război mondial, va fi vorba aproape exclusiv despre impresii şi experienţe dinainte de 1918.

§ 4. Despre concepţia de spaţiu
lingvistic german

Pentru o şi mai bună explicitare a intenţiei noastre, ne îngăduim să observăm mai întâi că în cele ce urmează am înmănuncheat într-un tot unitar judecăţi asupra românilor din perioada amintită, făcute publice în limba germană¹³ şi nediferenţiate sub raportul naţionalităţii autorilor lor – deci indiferent de statutul lor de germani sau austrieci. De asemenea, nu vom face nici o deosebire între afirmaţii ale unor autori din Germania, Ungaria, Transilvania sau de origine germană din Bucovina. Această considerare unitară¹⁴ ne pare îndreptăţită din mai multe puncte de vedere. În primul rând, naţiunea despre a cărei imagine este vorba, adică cea română, n-a făcut astfel de deosebiri, ci până către finele secolului al XIX-lea, dacă nu chiar până în vremea noastră, i-a privit pe partenerii ei germani ca pe un întreg, în bloc. Generalizarea conceptului românesc de „neamţ” se exprimă în faptul că „rareori se face vreo deosebire cât de cât sensibilă între germanii din ţările de limbă germană şi cei trăind în Transilvania sau România¹⁵. În al doilea rând, în multe cazuri nu se poate stabili cu precizie, şi uneori nici chiar cu aproximaţie, dacă un autor – interesant pentru cercetarea noastră – este german sau austriac. Locul de editare a unei lucrări este, în acest caz, un indiciu extrem de incert, dat fiind că, mai ales către finele secolului al XIX-lea, autori austrieci au publicat frecvent în Germania, iar autori germani în Austria. Şi tot în această ordine de idei trebuie avut în vedere faptul că oameni de ştiinţă austrieci au predat în universităţi din Germania, ca şi cel că, înainte de 1918, între mediile academice şi culturale din cele două ţări exista o activă osmoză. În faţa acestei situaţii, încercarea de-a tria materialele noastre după naţionalitatea autorului nu ar fi fost nici rodnică, nici posibilă. Apoi mai trebuie să avem în vedere şi un alt aspect. Întrucât interesele Austro-Ungariei şi ale imperiului german (înainte de 1871 Prusia) în Balcani şi la Dunărea de Jos n-au fost totdeauna identice, la prima vedere s-ar putea crede că, aprioric, au existat anumite divergenţe şi în judecăţile asupra naţiunilor şi etniilor sud-est europene, printre care şi românii, ceea ce ar părea că trebuie să contrazică o abordare unitară a respectivelor surse. În realitate, însă, o asemenea situaţie nu poate fi defel atestată de izvoare. Dimpotrivă, în studiul ei Der Balkan in deutschen und österreichischen Reise- und Erlebnisberichten 1912-1918, Mechthild Golczewski¹⁶ ajunge la încheierea deloc subînţeleasă că pentru perioada războiului sud-est european din 1912-1913 „preferinţele şi repulsiile exprimate în diverse lucrări […] nu permit să se tragă concluzii asupra originii germane sau austriece a autorului”. Mai mult, cercetarea duce la constatarea că „în măsura în care se poate face o comparaţie, de cele mai multe ori […] nu există deosebiri izbitoare în prezentarea lucrurilor şi cu atât mai puţin vreuna de care să poţi fi convins că a fost determinată de cetăţenia autorului”. După cum interesantă este şi observaţia făcută de M. Golczewski că, în izvoarele analizate de dânsa, cel puţin la austrieci, sentimentul existenţei vreunei deosebiri între Germania şi Austria „era de cele mai multe ori foarte puţin dezvoltat”. Acelaşi lucru este valabil şi atunci când e vorba de descrierea particularităţilor naţionale ale românilor în lucrările de care ne ocupăm. Doar sporadic vom da peste judecăţi înrâurite de specificitatea unei optici austriece sau austro-ungare¹⁷. Din motive uşor de înţeles, acestora din urmă nu li se poate aplica însă totdeauna semnul egalităţii. Căci, în funcţie de faptul că judecata asupra românilor venea de la Viena sau de la Budapesta – unde naţionalismul maghiar, îndeosebi după compromisul din 1867, a îmbrăcat accente tot mai antiromâneşti –, imaginea lor în lucrările în limba germană apărute în monarhia bicefală dobândea tonalităţi diferite. De aceea, atunci când va fi cazul, va trebui să ţinem seama şi de această împrejurare.

Şi un ultim aspect în legătură cu naţionalitatea autorilor de care urmează să ne ocupăm. În afară de cetăţeni germani şi austro-ungari, am dat şi peste cetăţeni de limbă germană ai altor naţiuni. E vorba, de pildă, de un elveţian stabilit la Bucureşti (Wechsler, 1880), care, e adevărat, nu aduce contribuţii prea importante la tematica noastră, şi de un supus rus, Wilhelm von Kotzebue, ale cărui afirmaţii trebuie, însă, considerate ca numărându-se printre cele mai substanţiale. Von Kotzebue nu ridică nici o problemă pentru noi, întrucât atât el, cât şi tatăl lui – cunoscutul autor dramatic – erau foarte strâns legaţi de spiritualitatea germană, iar germana le era limbă maternă. La fel, nu e nevoie să stăruim prea mult asupra cazului autorilor de limbă germană stabiliţi chiar în România, printre care cea mai proeminentă figură ce se cuvine menţionată este Carmen Sylva (regina Elisabeta).

În fine, dacă, în afară de limba comună, mai trebuie să invocăm şi un alt motiv de apropiere şi de întrepătrundere care face ca numeroasele texte aflate succesiv la temelia cercetării noastre să se constituie într-un corp unitar, el este de bună seamă acela al masei de cititori cărora le erau destinate scrieri altminteri foarte diferite între ele. Iar dacă ar fi îngăduit a construi un cititor ideal – un cititor cult din elita societăţii berlineze sau vieneze care, într-un anume moment din secolul al XIX-lea şi indiferent din ce raţiuni, ar fi dorit să se informeze exhaustiv despre ţara şi oamenii de pe cele două versante ale Carpaţilor, fără ca el însuşi să fi zăbovit acolo (deci un diplomat sau un negustor interesat de comerţul exterior) –, atunci nu poate încăpea îndoială că literatura înmănuncheată de noi putea alcătui suma (iar în funcţie de momentul luat în considerare şi pentru un anume cititor suma intermediară) a izvoarelor creatoare de opinie din care, în capitala prusiană sau austriacă, rezulta imaginea etniei străine. Pentru un asemenea receptor ideal, se poate foarte bine presupune că eventualele deosebiri de nuanţă – determinate de interese şi de optică – din relatările despre poporul român ale unor autori din Germania sau ale unor germani din Austria, Ungaria ori Rusia, nu erau relevante atunci când lua cunoştinţă de ele şi reflecta asupra provenienţei respectivilor autori. Aşa încât, sub raportul receptării, lucrările în limba germană despre români pot fi definite ca germane. În schimb, problema înrâuririi exercitate de aceste lucrări a ridicat o altă întrebare pentru documentarea noastră. Cititorul imaginar putea dobândi cunoştinţe şi din versiunile germane ale lucrărilor unor autori de altă limbă. Ceea ce înseamnă că, pentru nevoile cercetării noastre, nici noi nu puteam lăsa deoparte astfel de scrieri¹⁸. Ba, mai mult, avem chiar tot dreptul să credem că un cititor cult şi doritor să se informeze putea consulta scrieri franceze şi în textul original. Cum, însă, nu putem avansa nici măcar supoziţii asupra măsurii în care acest lucru s-a petrecut în realitate, ne vom feri să facem acest lucru, chiar dacă înţelegem foarte bine că reprezentările naţiunilor de limbă germană despre sud-estul Europei nu pot fi privite, până la urmă, izolat de acelea ale altor popoare.

§ 5. „Caracterul naţional”
al românilor şi conceptele similare

Un mare număr din judecăţile şi observaţiile despre români, despre „particularităţile naţionale” şi despre „specificul naţionalităţii” lor pe care va trebui să le cităm în studiul nostru pleacă îndeosebi de la premisa că, la fel cu toate celelalte popoare, şi poporul român are, ca orice om considerat individ, anumite trăsături ori combinaţii de trăsături date o dată pentru totdeauna şi întemeiate pe o predispoziţie sau, în orice caz, mai mult sau mai puţin imuabile şi determinându-i modul de a gândi şi comportamentul colectiv.

În majoritatea zdrobitoare a cazurilor, această ipoteză este neîntemeiată. Cu toate acestea, ocazional, ea îşi află şi o expresie teoretică. Ca, de pildă, la începutul perioadei de care ne ocupăm în studiul lui Michael Lebrecht, publicat anonim în 1792 sub titlul Über den National-Charakter der in Siebenbürgen befindlichen Nationen. El începe cu un capitol intitulat Despre spiritul naţional al celor trei principale naţiuni din Transilvania. Particularităţile transilvănenilor în general, în care se stabileşte categoric că:

Orice popor din Europa, de la zgârciţii portughezi şi până la sobrele hoarde basarabene [sic!] […] are, cum se ştie, propria structură sufletească, precum şi propria limbă, propriile moravuri, obiceiuri, mod de a se îmbrăca, credinţă, prejudecăţi ş.a.m.d. prin care se deosebeşte fundamental de orice altă naţiune de pe glob. Pe scurt, toate popoarele au propriul lor umor, propriul lor spirit naţional, o pecete caracteristică firii, căreia îi rămân fidele şi pe care îşi întemeiază patriotismul şi mândria lor naţională, aşa cum a arătat Zimmermann în sagacea lui cărţulie (Lebrecht, 1792, p. 5).

Prin sintagma „cum se ştie”, Lebrecht voia, evident, să sublinieze că tema lui corespundea unei vechi communis opinio, iar trimiterea la o autoritate în materie din ultima-i frază lăsa să se întrevadă că ea se integra într-un context spiritual şi ideatic foarte precis. În ce priveşte amintita „cărţulie”, nu poate fi, desigur, vorba decât despre cartea vulgarizatorului în ale filosofiei, elveţianul Johann Georg Zimmermann, cu titlul Vom Nationalstolze (1768 şi ulterior alte ediţii lărgite), care, deşi criticată, este totuşi o dovadă a însemnătăţii tot mai mari acordate principiului individualităţii naţionale în Europa din perioada iluminismului târziu şi a începuturilor preromantismului. Terminologia uzitată de Lebrecht în titluri – unde el utilizează concepte ca „spiritul naţional” şi „caracterul naţional” – denotă că, direct sau indirect, el a fost influenţat şi de Herder, care, deşi nu e cel dintâi ce le-a formulat, a generalizat însă circulaţia reprezentării popoarelor ca entităţi înzestrate cu suflet şi însuşiri proprii. Cuvintele lui Herder:

Un lucru uimitor, minunat este, mai ales, ceea ce se numeşte spiritul genetic şi caracterul unui popor. El este inexplicabil şi veşnic; la fel de vechi ca naţiunea şi ţara în care acesta trăieşte¹⁹

ar putea astfel servi drept motto nu numai pentru caracterizarea făcută românilor de Lebrecht, ci şi pentru alte încercări similare din deceniile care au urmat. Chiar dacă nu sunt argumentate, înrâurirea lor poate fi uşor decelată la autorii de la finele secolului al XVIII-lea şi din secolul al XIX-lea influenţaţi de romantism şi de Şcoala istorică, atunci când ei operează cu concepte ca „spiritul naţional” ori altele similare, preluate de la Arnim, Görre, Savigny, fraţii Grimm şi Hegel.

În cele ce urmează, expresia respectivă va fi documentată prin mai multe exemple. În materialele cercetate de noi, pentru prima oară se aminteşte despre „spirit naţional” în 1789, şi anume în ediţia princeps a traducerii germane după lucrarea Osservazioni storiche, naturali e politiche intorno la Valacchia e Moldavia, publicată cu un an înainte de I.S. Raicevich, primul consul austriac la Bucureşti (Raicevich, 1790, p. 10). Apoi, e adevărat, mult mai târziu, expresia revine la Schmidl (1863, p. 139) şi Kohl (1872, p. 96). Uneori, conceptul de „spirit” este înlocuit prin acela de „suflet”. Astfel, în timp ce Kohl se referă la „sufletul poporului valah”, Franzos (1875, p. 185) şi Müller-Guttenbrunn (1896, p. 139) vorbesc de „sufletul popular românesc” şi respectiv „valah”. Ulterior, într-o seamă de remarci despre „originalitatea psihicului românesc”, Grothe (1907, p. 53) a conferit expresiei un sens apropiat de acela al afirmaţiilor etnologului L. Diefenbach, care a susţinut în Völkerkunde Osteuropas (1880, p. 271) că:

Psihicul poporului, materia primă spirituală, aptitudinile înnăscute şi trăsăturile sale de caracter trebuie […], ca pretutindeni, deduse din diferitele manifestări şi din evoluţiile activităţii sale, cu alte cuvinte, din întreaga viaţă a poporului.

Şi tot de pe aceeaşi poziţie constată şi E. Fischer (1904, p. 165) că din „turnura particulară” a „sufletului poporului” român a rezultat „caracterul” acestuia.

Pus astfel în legătură cu un anume spirit şi suflet al poporului, caracterul naţiunii valahe sau române poate fi aflat ca o categorie specifică în descrierile despre ţara şi oamenii ei în tot cursul secolului al XIX-lea şi chiar ulterior acestuia. Pentru prima oară, sintagma „caracter naţional” poate fi întâlnită în textele noastre la Wolf (1805, I, p. 215). După care el este întâlnit, printre alţii, la Zucker (1834, p. 14), Quitzmann (1850, p. 225), în Meyers Lexikon (1852, XLIV, articolul Walachei, 649) şi la von Kotzebue (1857, 1857a, p. 332), care, cu alt prilej, a dorit ca prin descrierea ţăranului român (1857b, p. 515) să dea cititorului „o idee generală despre firea acestui neam”. Foarte asemănător, de altfel, se exprimă, după un sfert de secol, şi Ioan Slavici, care-şi încheia privirea sa de ansamblu asupra particularităţilor naţionale ale poporului său cu cuvintele:

Acestea sunt – în general – trăsăturile fundamentale de caracter, virtuţile ce trebuie presupuse la orice român (1881, p. 148).

Deosebindu-se prea puţin sub raportul vocabularului, alţi autori vorbesc despre „caracterul popular” al „rumunilor” (Kunisch, 1861, p. 112), despre „caracterul roman” (Bergner, 1887, p. 188) sau despre „caracterul popular românesc” (Franzos, cca 1901, IV, p. 146). Împrejurarea că această terminologie mai era încă foarte vie şi la începutul secolului XX ne este dovedită de descrierile de călătorie sau de impresiile germane şi austriece din timpul războaielor balcanice şi al primului război mondial, în care mereu revin concepte ca „particularităţi ale poporului”, „trăsături fundamentale de caracter”, „firea poporului” şi caracter „popular” sau „naţional”, elemente auxiliare pentru conferirea unei unităţi imaginii etnice a românilor şi a celorlalte popoare din sud-estul Europei²⁰.

Pentru o corectă apreciere a categoriilor de „popor” şi „naţiune” din amintitele referiri de la sfârşitul secolului al XIX-lea şi din secolul XX, se cuvine să ţinem seama nu numai de faptul că ele exprimă reprezentările romantice ale epigonilor lui Herder, ci şi de împrejurarea că, în curgerea vremii, peste acestea s-au suprapus concepţii mai noi, pseudobiologice, despre împărţirea popoarelor Europei în „rase”. Dezvoltată în timpul lui Darwin şi Gobineau, această nouă concepţie se regăseşte limpede la Mite Kremnitz, de pildă. În biografia consacrată lui Carmen Sylva (1905, p. 75), această intimă a reginei de origine germană stăruie asupra greutăţilor pe care suverana le-a avut la început cu o doamnă de onoare româncă din cauza „deosebirilor dintre modul lor de a concepe viaţa”, dificultăţi interpretate de autoare ca o consecinţă a „deosebirilor rasiale” dintre cele două femei, cea din urmă „fiind în întregime româncă”, în vreme ce prinţesa simţea şi reacţiona cum obişnuiesc în genere „germanii”.

§ 6. Reprezentarea poporului român
ca entitate omogenă

Întreaga terminologie la care ne-am referit până acum atestă că românii, indiferent de apartenenţa lor statală – indiferent, deci, dacă trăiau în Moldova, Valahia sau, ulterior, în România ori Austro-Ungaria – erau consideraţi o entitate omogenă. Uneori, acest lucru a fost şi explicit formulat. Ca, de pildă, într-o declaraţie a lui L.A. Simiginowicz-Staufe din anul 1884, p. 13, ce poate fi, de altfel, considerată şi o nouă dovadă a influenţei exercitate de teoria raselor. Într-adevăr, după ce autorul, german bucovinean, arată că „românii (s-ar fi) dezvoltat ca o rasă aparte, care a însumat particularităţile lor”, el continuă:

În cursul secolelor, aceste particularităţi s-au cristalizat atât de mult în criterii generale, şi nu numai în limbă şi religie, ci şi în moravuri şi cutume, în modul de viaţă şi felul de a vedea, în poezie şi gândire, încât românul de pe Tisa şi Dunăre, de pe Mureş şi Olt este identic cu cel de pe Prut şi Siret, de pe Suceava şi Bistriţa aurie.

Aceeaşi optică omogenizantă este vădită şi de alte mărturii de ordin terminologic. Faptul că încă din secolul al XVIII-lea nu se făcea nici o deosebire între românii din principatele dunărene şi cosângenii lor din Transilvania rezultă cât se poate de limpede din titlul unei mici disertaţii a lui Martin Felmer din anul 1764: Kurzgefasste historische Nachticht von der Wallachischen Völkerschaft überhaupt und derjenigen insonderheit der (sic!) heut zu Tage in dem Kayserlichen Königlichen Erb-Fürstenthum Siebenbürgen anzutreffen ist (Mică notiţă istorică asupra neamului valah în general şi îndeosebi asupra celui aflător astăzi în principatul ereditar cezaro-crăiesc Transilvania). Faptul istoric recunoscut în acest caz, ca şi de mulţi alţi autori, anume unitatea de neam a tuturor românilor, va da apoi o doză de îndreptăţire terminologiei uzitate în secolul al XIX-lea, care, fie că era vorba de Bucovina sau de Muntenia, de Banat ori de Moldova, se referea în mod explicit la „români”, chiar dacă aceştia erau calificaţi (ca în cazul lui Henke, 1877, p. 137, Heksch, 1881, p. 674) drept „români ordinari”. Iar dacă până în anii 1850, cu alte cuvinte până la adoptarea denumirii²¹ germane moderne a acestui popor din sud-estul Europei, se mai vorbea despre „moldovean” (Zucker, 1834, p. 12, printre altele) şi respectiv „valah” (Sulzer, 1781/1782, II, p. 350; Quitzmann 1850, p. 254 etc.), aceste desemnări nu erau socotite, în ciuda aparenţelor, restrictive, ci desemnând doar o pars pro toto a etniei luate în întregul ei. Nu e mai puţin adevărat, totuşi, că despre „valahi” se va mai vorbi, ba chiar adesea în sens peiorativ şi ulterior, mai ales în cursul războiului din 1916-1918 şi în priviri retrospective asupra acestuia.

§ 7. Conceptul de „caracter naţional”
în sociologia contemporană

Dacă ipoteza existenţei unui caracter naţional constant dat de la natură poporului român, ca şi oricărui alt popor, părea numeroşilor observatori şi analişti ce urmează a fi amintiţi în cercetarea de faţă un lucru de la sine înţeles şi fără probleme, pentru proiectul nostru este totuşi important să precizăm că, în cursul secolului XX, ea a devenit tot mai îndoielnică.

Dar nu pentru că ar fi unanim considerată depăşită. Mai mult, tocmai în România este dintotdeauna foarte răspândită²² ideea unui „specific naţional”, exprimat printr-o concepţie caracteristică asupra vieţii, printr-o anume spiritualitate şi conformaţie sufletească, având ciudăţenia, însă, că principiul biologic rasial este cu atât mai puţin acceptat ca fundament teoretic, cu cât e mai vechi. Cu această restricţie, se poate afirma deci că problema unor particularităţi existenţiale româneşti nu a fost nicicând respinsă sistematic ca o pseudoproblemă de către cei interesaţi. Dar şi mai revelatoare decât împrejurarea că în perioada de care ne ocupăm unii autori români au abordat o tematică orientată absolut în acelaşi sens – un exemplu din ultima ei parte este eseul Din psihologia poporului român al filosofului D. Drăghicescu (1907) – este aceea că şi astăzi, în anii 1970 şi începutul anilor 1980, mai apar încă astfel de lucrări. Cărţi ca Spiritualitatea românească. Permanenţă, devenire (de Adela Becleanu-Iancu, 1980), Cultura psihologică românească (de Traian Herseni, 1980), Aesthesis carpato-dunărean (sub îngrijirea lui Florin Mihăilescu, 1981) ori extrasul tradus în germană din lucrarea lui Lucian Blaga sub titlul Zum Wesen der rumänischen Volksseele (1982) o pot lesne dovedi.

E adevărat, tipul acesta de încercări etnopsihologice de a concepe fiinţa unui popor şi de a o prezenta prin anumiţi reprezentanţi ai săi n-a rămas nici în România necontestat. Un exemplu în acest sens îl poate constitui critica de principiu îndreptată de Dionisie Petcu, Conceptul de etnic. Eseu metodologic, 1980, împotriva premiselor unor asemenea interpretări globale. În ştiinţa vest- şi central-europeană însă, respingerea concepţiei romantice despre naţiuni, văzute ca nişte supraorganisme de un anume tip, poate fi considerată astăzi precumpănitoare²³. Din ce în ce mai mult se impune recunoaşterea adevărului că aşa-numitele caractere populare sunt schimbătoare. Ba chiar se ridică întrebarea în ce măsură e rezonabil să se vorbească despre ele ca atare, având în vedere că din perspectiva psihologiei sociale avem de a face cu un „sistem interdependent al multor variabile” (cum a arătat P.R. Hofstätter), între care de mare însemnătate sunt: dimensiunea populaţiei, structura de vârstă, stadiul dezvoltării tehnologice, situaţia geografică şi, nu în ultimul rând, rolul politic jucat în lume, la care se mai adaugă tradiţiile comune religioase şi culturale, ce conferă unui popor o amprentă particulară²⁴. La o sceptică rezervă faţă de noţiunea de caracter popular şi naţional mai îndeamnă apoi, printre altele, şi rezultatele etnografiei comparate, sprijinite pe sociologie. De pe poziţiile acesteia, Annemie Schenk şi Ingeborg Weber-Kellermann au ajuns astfel în studiul lor Interethnik und sozialer Wandel in einem mehrsprachigen Dorf des Rumänischen Banats (1973) la constatări precum:

În pofida organizării lor caracteristice, grupurile etnice […] nu pot fi stabilite după anumite combinaţii de caracteristici, ci se modifică în funcţie de contextul socioeconomic determinat de situaţia istorică regională înconjurătoare.

Şi:

Sistem deschis de acţiuni sociale şi atitudini culturale, grupul etnic se află astfel într-un permanent proces de schimbare, exprimat prin modificarea respectivelor dominante de interese²⁵.

Rezervele contemporane faţă de noţiuni cum este aceea de „caracter popular”, ca şi suspiciunea legată de permanentul pericol că ea poate da naştere la clişee de gândire sunt explicabile. Căci, într-adevăr, imaginile etnice generalizatoare degenerează prea uşor în brutal-simplificatoare stereotipuri; cuvânt înţeles în sensul că

reduce experienţe noi şi contrare la relativ puţine şi schematizate puncte de orientare […], la reprezentări anchilozate despre particularităţile specifice ale felului de a fi şi ale comportamentului unor oameni sau unor grupe umane²⁶.

Anticipând asupra cercetării noastre, putem constata că marea masă a aprecierilor la adresa românilor făcute de autorii de limbă germană de la finele secolului al XVIII-lea şi până la începutul veacului nostru este alcătuită tocmai din astfel de stereotipuri.

Pe de altă parte, ar însemna însă să cădem într-o eroare dacă am tăgădui posibilitatea de a găsi enunţuri etnopsihologice şi etnoculturale referitoare la o grupă etnică într-un anumit moment al dezvoltării ei istorice. Aşa cum, pe bună dreptate, s-a remarcat²⁷, ar însemna să

minimalizăm respingerea conceptului de „caracter naţional”, dacă n-am ţine seama că anumite elemente, având aparenţa unei unităţi, pot deveni pentru un observator semnificative, îndemnându-l la obstinaţie în aprecierile sale.

Ca exemplu de realităţi ce pot conduce la crearea de reprezentări despre un aşa-numit „caracter naţional”, H.C.J. Duijker şi N.H. Frijda citează, printre altele, în studiul lor fundamental National Character and National Stereotypes (1960)²⁸, aşa-numitele „modal personality” (tipul mediu al adulţilor unui popor) şi „basic personality”, rezultată din influenţele culturale exercitate asupra indivizilor ce participă în comun la o anumită cultură. Pentru alţi cercetători, ca Hofstätter, „modal” şi „basic personality” au un fond comun, în speţă conceptul de personalitate modală definită cultural. Adică „tipul de personalitate ce poate fi întâlnit foarte des într-o anumită societate²⁹, creat eventual doar de modestul grad de legitimitate conferit de aprecierile unui călător asupra particularităţilor naţionale ale altui popor, în speţă când el se referă, de pildă, la român în genere, în cazul când călătorul are de-a face cu un segment reprezentativ al populaţiei cu care intră în contact.

Consideraţiile de mai sus au consecinţa lor asupra gradului de cunoaştere pe care îl poate revendica cercetarea noastră. Într-adevăr, materialele pe care le prezentăm ar justifica doar în prea mică măsură osteneala de-a le aduna, dacă ele ar fi destinate doar să intermedieze o mai bună cunoaştere a românilor ca indivizi şi a poporului român în general. Căci, la fel ca toate imaginile despre naţiuni, mai ales cu deformările lor, stereotipurile etnice nu îngăduie o temeinică reprezentare a ceea ce exprimă. Cu atât mai importante sunt, în schimb, informaţiile pe care le oferă ele despre zămislitorii imaginilor sau, mai precis, despre poziţia germanilor şi austriecilor, îndeosebi din secolul al XIX-lea, faţă de naţiunea din spaţiul carpato-dunărean. În această ultimă ordine de idei este valabil un adevăr mai general: imaginea pe care un popor şi-o face despre altul este prin ea însăşi interesantă, întrucât este vorba despre un fenomen real, despre un factor, chiar dacă inconştient, de condiţionare ce, în felul acesta, dobândeşte şi o importanţă politică.

§ 8. Problematica conceptului prin prisma literaturii de limbă germană despre România
dintre 1775 şi 1918. Necesitatea unor diferenţieri diatopice şi diacronice

Completând considerentele de ordin teoretic avansate în precedentul capitol, se cuvine să observăm că problematica imaginilor etnice şi a stereotipurilor respective n-a fost ignorată chiar de toţi autorii în cauză. Este un lucru ce trebuie măcar presupus atunci când luăm în considerare o seamă de articole de etnologie, care, contrar uzului generalizat din publicaţii similare, renunţă tacit la orice afirmaţie despre particularităţile naţionale ale românilor. Astfel, atunci când ediţiile 13 şi 14 din Brockhaus Konversationslexikon (1886 şi respectiv 1895), în contrast evident cu alte enciclopedii din epocă (Herder, Meyer) sau cu anumite manuale de geografie, nu cuprind nici o referire la caracterul şi particularităţile poporului român, mai cu seamă la sfârşitul secolului al XIX-lea şi începutul secolului XX, acest lucru trebuie pus, desigur, pe seama recunoaşterii naturii îndoielnice a unor astfel de caracterizări.

Cu atât mai mult cu cât există şi formulări explicite în acest sens, deşi de la bun început trebuie să remarcăm că în aceste cazuri opiniile critice nu sunt totdeauna consecvent respectate în practica relatărilor despre ţară şi oamenii ei.

Unul dintre primii sceptici care ar putea fi amintiţi aici, Andreas Wolf, constată astfel, în 1805, în Beiträge zu einer statistisch-historischen Beschreibung des Fürstenthums Moldau (1, p. 215), că afirmaţiile despre caracterul unei naţiuni sunt o „materie delicată”, în care el nu înţelege să se implice. Şi explică:

Cel care ştie ce importantă înrâurire exercită asupra individualităţii caracterului naţional clima, temperamentul, educaţia, sistemul religios şi forma de guvernare şi cât de greu de perceput este acest lucru, întrucât privit din puncte de vedere diferite el poate conduce la rezultate irevocabile, mă va ierta, sper, dacă eu nu voi atinge decât foarte pe scurt această delicată materie, despre care încă Sulzer şi Cantemir au spus multe lucruri interesante, şi-l voi lăsa chiar pe cititor să mediteze asupra precizărilor oferite ici şi colo.

O precauţie similară a dovedit şi J.H. Zucker (1834) în cartea sa despre Basarabia (p. 13):

La fel de greu cum e să spui ceva despre caracterul naţiunilor în general este şi să vorbeşti despre acela al moldoveanului.

Ulterior, Johann Georg Kohl, un cercetător care a reflectat asupra posibilităţilor şi limitelor pe care le dezvăluie „descrierile generale ale popoarelor”, a arătat în lucrarea sa Die Völker Europa’s. Cultur- und Charakterskizzen der europäischen Völker (1872, p. 95) că:

Cel care se încumetă la dificila încercare de a zugrăvi trăsăturile unui popor sau ale unei societăţi prin câteva slabe şi vagi aruncături de pensulă să nu uite cât de mare şi diversă e făptura unui popor numeros care, cu milioanele sale de indivizi, trăieşte pe un întins teritoriu. – Numai printr-o descriere care să meargă la amănunt s-ar putea ajunge la cunoaşterea multelor nuanţe şi gradaţii. Comunităţi întregi ori chiar întregi seminţii vădesc fizionomii ce se deosebesc mult de aceea caracterizată drept obişnuită […].

Chemarea de principiu către o metodă de observaţie diferenţiată în etnografie, unită cu reţinerea faţă de judecăţi globale în acest domeniu, se reazemă la Kohl, după cum se vede, pe stratificarea diatopic condiţionată a poporului luat în ansamblu.

Adevăr sesizat de timpuriu şi de alţi autori ce au avertizat în legătură cu unele generalizări pripite. Sulzer a considerat astfel, în cartea sa Geschichte des transalpinischen Daciens (1781/1782, II, p. 340), că trebuie să-i mustre pe autorii unor descrieri anterioare ale valahilor, numindu-i printre alţii pe Cantemir, Del Chiaro, Carra şi Griselini, deoarece, cunoscând doar un singur ţinut din pământurile valahe, au dat drept adevăruri generale observaţiile făcute asupra locuitorilor de acolo.

Din care cauză:

Cât de diferit şi contrazicându-se unul pe altul ne-au descris ei obiceiurile şi sufletul valahilor dacici!

Exact un secol mai târziu, Slavici (1881, p. 114) a arătat că, deseori, erorile s-au produs din cauză că „date valabile doar pentru unele zone au fost transferate asupra întregului popor”. Iar la începutul secolului XX, Emil Fischer (1904, p. 182) a înregistrat printre români,

mai ales în Transilvania, sute şi sute de mici nuanţe, încât în toată liniştea se poate afirma: Nu există populaţii valahe din două văi ori din două lanţuri muntoase învecinate care să semene cu totul între ele la port, tunsoare, limbă […], statură şi expresie a feţei.

După care tot Fischer adaugă că şi „datinile şi obiceiurile” sunt foarte deosebite, la fel cum, comparându-i în genere pe românii din Transilvania cu moldovenii şi cu locuitorii Valahiei, conchide că şi „tot felul lor de a fi e altul”. Implicit, aceste judecăţi pot fi apoi regăsite în polimorfia poporului român, când, cu anumite prilejuri, se constată contraste ca, de pildă:

Ca limbă şi la fire, locuitorii acestor două principate se deosebesc între ei, cu atât mai mult cu cât moldovenii intraţi, datorită hotarelor lor, într-o strânsă atingere cu două mari state europene, s-au apropiat în mai mare măsură de moravurile europene. Dimpotrivă, valahul trăieşte mai mult retras în sine şi mai puţin în contact cu lumea din afară […] (Heine, 1833, p. 175)

sau:

În fine, populaţia Valahiei vădeşte un tip de om mai puternic la cuget şi la trup decât aceea a Moldovei (Kuch, 1844, p. 184)

ori:

Moldoveanul este mai serios decât valahul şi, în general, mai avut (von Klöden, 1861, p. 1154).

În afara factorilor de diferenţiere geografică, uneori este invocat şi un punct de vedere rasial-biologic ereditar. La care se mai adaugă, de obicei, şi considerente istorice, sub forma argumentului că varietatea elementului etnic din care s-a constituit poporul nu îngăduie o recunoaştere a omogenităţii naţiunii române.

Când un mare număr de naţionalităţi au lăsat urme în cursul veacurilor, nu poate fi vorba de un bine definit caracter popular,

este de părere von Angeli (p. 40), în amintirile sale din 1854-1857, în legătură cu ocupaţia austriacă în principatele dunărene. Lingvistul şi etnologul Lorenz Diefenbach, care, după ce în Völkerkunde Osteuropas (1880, p. 271) constată că mai lipseşte „mult până la o fiziologie completă şi critică a românilor”, atrage atenţia cititorului că afirmaţiile sale asupra acestei teme vădesc, „pe lângă destule observaţii comune referitoare la caracteristici ale întregului popor şi multe puncte divergente”, care se explică nu numai prin alegerea, adesea întâmplătoare, a numărului şi tipului de aşezări, ci şi prin „deosebiri reale între diversele elemente componente […]”.

Tot Diefenbach este şi cel care, precedând actuala respingere a principiului romantic despre un spirit popular static, anticipează variabilitatea şi istoricitatea caracterului naţional atunci când, în Die Volksstämme der Europäischen Türkei (p. 69), apărută în 1877, scrie despre proaspătul stat „România”:

În privinţa vieţii poporului, a temperamentului şi caracterului său, a cutumelor şi moravurilor, a societăţii şi învăţământului, curentul spre progres din ultima vreme este destul de puternic spre a dizolva tot mai rapid multe singularităţi de până acum, în aşa fel încât imaginile perioadelor anterioare noii modelări a României mai persistă doar ca nişte dissolving views în tabloul ei de astăzi, ceea ce naşte speranţa ivirii încă până la sfârşitul veacului nostru a unei stirpe în multe privinţe înnobilată.

Trei ani după aceea (1880, p. 271), această convingere a lui Diefenbach în natura dinamică a temperamentului şi caracterului naţional s-a exprimat într-o pregnantă formulă ce înmănunchea experienţa istorică a şase decenii:

De la sfârşitul erei hospodarilor, întreaga naţiune se află în chinurile crescânde ale unei noi deveniri.

Deocamdată, atât despre tema istoricităţii aparent aprioricelor „particularităţi naţionale” ale românilor. Într-un context ulterior (capitolul VIII), vom reveni mai pe larg asupra ei.

§ 9. Ţărănimea ca nucleu
al poporului român

Cum am văzut, ipoteza unui caracter naţional omogen şi compact al românilor este pusă sub semnul întrebării de anumite cerinţe de diferenţiere diatopice şi etnologic-diacronice. La care se mai adaugă ceva. Afirmaţia despre un caracter popular global este cu putinţă doar dacă se neglijează deosebirile din modul de gândire şi de viaţă socialmente determinate.

Prin prismă diastratică se vădeşte astfel că o mare parte din autorii noştri, dacă nu chiar marea lor majoritate, şi-au făcut observaţiile asupra românilor – când expres, când (de cele mai multe ori) tacit –, mai cu seamă având în vedere pătura de jos, adică masa populaţiei de la sate. Această restricţie se bizuia, de altfel, pe concepţia preromantică despre popor a unui Justus Möser sau Herder³⁰. Cel dintâi vedea în ţăranii proprietari de pământ nucleul poporului, pe care îl considera mai presus de slujbaşii şi de învăţaţii de la Curte şi de aceea dorea să-l menţină în statornicia tradiţiei; în timp ce Herder descoperea farmecul apropierii de natură şi al indestructibilei forţe a popoarelor primitive, considerând pătura de jos a aşa-numitelor „popoare de cultură” drept pătura cea mai de seamă, drept „marea şi stimabila parte a publicului numit popor”. Acest tip de reflecţii s-au regăsit apoi în teoriile etnopsihologice din deceniile care au urmat. Astfel, în Psychologie de Friedrich August Carus (1808) există un capitol despre „Caracteristica tipului de suflet al naţiunilor”. Autorul se întreabă (p. 103) „în ce parte a naţiunii trebuie cu deosebire căutate particularităţile ei definitorii”, iar răspunsul este:

Mai ales la cei ce alcătuiesc, de fapt, naţiunea sau poporul, în acea parte a ţării în care te afli aproape de pământ, deci nu în capitale (ce trebuie doar în treacăt vizitate), ci în primul rând în provincii şi mai întâi de toate la şes, în sate, printre clasele de jos ale poporului (deci nu în gloata oraşelor) şi cu deosebire în adunările ei publice.

Modul în care această optică a pătruns în caracterizările timpurii ale valahilor poate fi constatat foarte clar în lucrarea lui Michael Lebrecht Über den National-Charakter der in Siebenbürgen befindlichen Nationen (1792, p. 12). După ce pomeneşte despre „îndărătnicia” vădită de „naţiunea” valahă în „păstrarea obiceiurilor şi datinilor moştenite”, el îşi restrânge totuşi numaidecât observaţia, remarcând că această încăpăţânare este poate evidentă, la drept vorbind, „numai la omul simplu şi la ţăran”, la care „natura continuă să-şi păstreze preeminenţa asupra culturii”. Şi adaugă: „Încât, cred eu, atunci când vrem să vorbim despre spiritul naţional, trebuie să mergem la originari”. Spiritul naţional, mai explica tot Lebrecht,

trebuie căutat nu pe canapele, nu la mese de joc şi în cafenele, nu în făpturile efeminate lipsite de gust şi fade, acestea n-au, de fapt, nici un caracter şi fac parte din naţiune doar cu numele.

Ca atare, nu în oraşe şi nu în păturile ei avute trebuie căutată adevărata natură, nefalsificată, a unei naţiuni, ci în rândul ţărănimii:

La ţară şi în sate dăinuie natura eroică – şi acolo dorim s-o căutăm, bună sau rea, aşa cum o găsim; acolo vrem să-l vedem pe ungur şi pe secui, pe sas şi pe valah în împrejurările cele mai diferite, să chemăm într-ajutor istoria şi să comparăm spiritul copiilor cu acela al firii.

Aceste cuvinte au făcut astfel să răsune pentru prima oară acordul pe care ulterior îl vom percepe fără contenire în literatura despre români din secolul al XIX-lea. De aici încolo vom întâlni mereu opinia că numai ţărănimea exprimă adevărata românitate, cu care clasele de sus şi, în special orăşenii bogaţi şi boierii, n-au nici în clin, nici în mânecă. Descriind Basarabia, Zucker (1834, p. 13) se exprimă astfel despre caracterul moldovenilor:

Dacă vrem să avansăm ceva asupră-i, trebuie să ţinem în mai mică măsură seama de caracterul claselor de sus din Moldova şi Valahia, unde el s-a schimbat în multe privinţe din cauza legăturilor lor cu foştii domnitori greci şi cu Curţile lor, a repetatelor ocupaţii ruse a acestor ţări şi a strădaniei multora de a dobândi o învăţătură străină, iar în Basarabia din cauza noilor împrejurări în care au fost puse. De aceea, judecata aspră a călătorilor împotriva căreia eu aş dori să mă ridic nu se poate răsfrânge în egală măsură asupra claselor mai înalte şi a celor de jos, asupra ţăranilor care alcătuiesc adevărata naţiune.

La rândul lui, şi von Kotzebue raportează seria-i de articole despre români, publicate în 1857 în revista Die Grenzboten la Ţărănimea română. Căci numai către aceasta se îndreaptă preferinţele sale. Parveniţii semidocţi din Moldova nu pot trezi simpatii, în timp ce, aşa cum ne încredinţează el, „la o mai bună cunoaştere a ţăranilor moldoveni”, e cu neputinţă ca ei „să nu fie cu atât mai mult… iubiţi” (1857a, p. 32). O netă deosebire între „popor” şi „clasa privilegiaţilor” este, în acelaşi an, făcută şi în anonimul articol „Die Zukunft der Donaufürstenthümer” (p. 362), datorat, poate, tot lui Kotzebue.

Câţiva ani mai târziu, în relatarea sa Aus dem Osten der österreichischen Monarchie (1860, p. 2), Edmund von Berg a explicat şi cum trebuie procedat spre a dobândi ceea ce, în subtitlul cărţii sale, el numea „o imagine despre ţară şi oameni”. Spre a atinge acest scop, cercetările nu trebuie întreprinse „de-a lungul şoselelor strategice sau în capitale”, unde se pot culege doar impresii similare celor pe care Potemkin le-a oferit împărătesei Ecaterina cea Mare, ci:

Pentru a atinge scopul unei călătorii aşa cum îl înţeleg eu, trebuie să răzbaţi înlăuntrul ţării, s-o vezi în natura calmă, sublimă şi nepângărită de mâini omeneşti, să vezi poporul în casele lui, să-l observi în ocupaţiile şi îndeletnicirile sale, acolo unde el îşi duce adevărata-i viaţă şi unde îl poţi găsi adesea decăzut şi depravat, dar neatins de suflarea unei false civilizaţii.

În cartea lui Hellwald şi Beck, Die heutige Türkei. Bilder und Schilderungen aus allen Theilen des Osmanischen Reiches in Europa (1878, p. 123), ţăranul român este considerat „principalul reprezentant al poporului”.

Către sfârşitul secolului al XIX-lea, Karl Emil Franzos pune mare preţ pe grijulia deosebire dintre masa poporului şi cei zece mii de inşi din clasele de sus, după care nu se poate defel judeca firea românilor. Atunci când, afirmă el în eseul Rumänische Sprichwörter (Franzos, cca 1901, IV, p. 146), „noi, europenii”, criticăm dezmăţul claselor de sus ale societăţii din România şi „deplângem această semi-Asie pentru situaţia ei”, săvârşim o mare nedreptate „învinuind pentru acele împrejurări caracterul poporului”. Or, acesta, precizează categoric Franzos, „este nevinovat, la fel de nevinovat ca, de pildă, caracterul germanilor pentru arbitrariul soldaţilor şi armatelor din secolul al XVIII-lea”. Vădind o remarcabilă aplecare către critica socială, scriitorul austriac face o analogie între lipsa de drepturi politice „a marii mase din Germania” de odinioară şi situaţia poporului de la poalele Carpaţilor din vremea lui:

La fel se întâmplă astăzi şi în România, unde ţăranul, preotul şi – în măsura în care se poate vorbi de o asemenea pătură socială – orăşeanul sunt excluşi de la orice putere şi influenţă, iar în ciuda mascaradei constituţionale guvernează, de fapt, doar o mică clică de boieri, avocaţi şi jurnalişti.

Punctul culminant al comparaţiei istorice la Franzos este ideea că, dacă cei „zece mii de sus” din Germania de altădată şi din România contemporană lui nu pot fi socotiţi autentici reprezentanţi ai naţiunilor lor, în amândouă cazurile de vină ar fi fatala „galicizare”, căreia „cercurile stăpânitoare” i-ar datora „o anume spoială de cultură şi toate păcatele civilizaţiei”. În contrast însă cu cei mai sus pomeniţi, „ţăranul, preotul şi orăşeanul din regatul român […] sunt şi acum sută la sută naţionali şi absolut neatinşi de o înrâurire străină”.

Apoi, la cumpăna dintre cele două veacuri, disocierea de poporul român a elementului aristocratic înstărit, cu studii academice, şi, în genere, pătura orăşenească va deveni monedă curentă în scrierile despre poporul român. În acest sens, cităm mai întâi două exemple de la începutul secolului XX. Astfel, într-un articol despre regele Carol I, Albert Lüttge (1904, p. 495) precizează:

Atunci când se vorbeşte despre poporul român trebuie, evident, făcută o deosebire între populaţia oraşelor mari: Iaşi, Brăila, Galaţi şi, în special, Bucureştiul, supusă unor influenţe internaţionale şi având cuvântul hotărâtor în literatură, publicistică şi în reprezentanţa ţării, pe de o parte, şi masa populaţiei săteşti, pe de altă parte.

Cum mai rezultă şi din alte formulări, Lüttge pare să fi fost înrâurit de aprecierile lui Franzos. Întemeiat pe propria-i cunoaştere temeinică a ţării, Emil Fischer (Die Kulturarbeit des Deutschtums in Rumänien, 1911, p. 46), care trăia, ca medic, la Bucureşti, diagnostica pe baza unei experienţe de aproape treizeci de ani:

Viitorul ţării depinde numai de ţărani, de la „orăşeni” (de la „ciocoi”) nu se pot aştepta decât torente de vorbe asurzitoare, un lux nesăbuit şi tot felul de patimi urâte care i-au vlăguit. Un bătrân medic practician care cunoaşte până în cele mai ascunse cute […] societatea autohtonă, de la palate şi până la bordeiele mahalagiilor, care mai are în plus şi o seamă de cunoştinţe istorice şi social-economice şi şi-a conservat sensibilitatea faţă de situaţia vrednică de plâns a ţăranilor este cât se poate de calificat să judece toate acestea – aspru, dar drept. Pentru societatea care se plimbă de colo până colo, între Capşa şi Episcopie, şi socoteşte că prin cultura ei de trântori reprezintă adevărata românitate, n-am nici un interes ştiinţific.

Această practică a autorilor germani – ce suie în timp până în secolul al XVIII-lea – de a căuta „autentica românitate” printre ţărani trebuie avută în vedere şi când e vorba de a aprecia adecvat modul în care corespondenţii de război germani dintre 1916 şi 1918 au procedat la portretizarea adversarilor lor, împărţind totul în alb şi negru. Într-adevăr, relatările din timpul războiului şi al ocupaţiei, ca şi cărţile cu amintiri din război ulterior apărute – făcând abstracţie de o manieră de exprimare sau alta, dar având un fond comun – vorbesc toate despre

un popor care, în sâmburele lui ţărănesc, e bun şi viteaz şi doar în păturile de sus corupt e, spre nefericirea lui, condus de inşi ambiţioşi, miopi şi gata să se lase mituiţi (Floericke, 1918, p. 21).

Iar însuşi Mackensen (1938, p. 358), comandantul suprem german al campaniei împotriva României, nota în 1918:

[…] pătura de sus este, cu puţine excepţii, fără caracter. Poporul – şi acest lucru vrea să însemne în primul rând ţăranul – are multe calităţi care mi l-au făcut simpatic. Dar incultura lui îl ţine în lesa păturii de sus, influenţată de avocaţi ambiţioşi şi lacomi de bani.

Mechthild Golczewski – care în substanţialul ei studiu Der Balkan in deutschen und österreichischen Reisen und Erlebnisberichten 1912-1918³¹ a adunat multe mărturii despre asemenea disocieri întemeiate pe criterii sociale, de obicei aflate în legătură şi cu norme morale, deci judecăţi în care poporul e descris ca purtător şi păstrător al autenticelor şi bunelor însuşiri naţionale, în timp ce „păturile conducătoare” ar reprezenta dezrădăcinarea culturală, decadenţa, corupţia şi exploatarea – considera cu siguranţă că practica acestei disocieri din anii 1916-1918 era indubitabil o expresie a dorinţei de afirmare a unei imagini a adversarului contrazisă de experienţa avută cu omul simplu din tabăra inamică. Contactul direct cu învinsul, refugiatul sau prizonierul trebuie să fi trezit, într-adevăr, în cazul unor participanţi germani la războiul împotriva României, ispita de a-şi transfera antipatiile asupra unui obiect mai degrabă abstract, cum ar fi guvernul sau „cercurile conducătoare”. Iar în lumina mărturiilor scrise din deceniile anterioare devine limpede că antagonismul construit de corespondenţii de război între „popor” şi pătura conducătoare a României se baza pe o reprezentare convenţională anterioară, din vremurile de pace, şi care, între 1916 şi 1918, şi-a aflat pur şi simplu o nouă şi actualizată motivare.

După toate acestea, mai trebuie să adăugăm şi că asimilarea adevăratei, autenticei românităţi cu ţărănimea era, la începutul secolului XX, foarte răspândită şi în România. Ea a fost, mai cu seamă între 1903 şi 1906, propagată de revista Sămănătorul a lui Nicolae Iorga şi de mişcarea literar-culturală căreia i-a dat naştere, aşa-numitul „sămănătorism”, pentru care adevărata, autentica românitate trebuia căutată numai la sate³². Un concentrat al ideologiei sămănătoriste pot fi considerate precizările lui Nicolae Iorga din lucrarea sa în limba germană Geschichte des rumänischen Volkes im Rahmen seiner Staatsbildungen (1905, II, p. 435), în care afirmă că ţăranii au alcătuit „populaţia românească originară şi curată” şi că numai din ţărănime s-ar putea ivi, în fine, „adevărata civilizaţie românească din epoca modernă”, întrucât în ţărănime continuă să dăinuie „ceea ce constituia în trecut caracteristica poporului român”; iar mai departe (p. 437) el îl consideră pe ţăran „predestinatul reprezentant al naţionalităţii române” şi „cel mai de seamă purtător al destinului naţional”.

Ca o concluzie la cele de până acum, să reţinem deci că opiniile de principiu asupra specificului naţional al etniei româneşti, despre care vom discuta în cursul cercetării noastre, se referă mai ales la marea masă a populaţiei ţărăneşti, în timp ce afirmaţiile asupra claselor de sus ale societăţii şi păturilor conducătoare constituie doar o excepţie (vezi §§ 38, 48-50, 54).

§ 10. Românii în contextul mai larg
al Europei de Sud-Est

Mai întâi, o ultimă remarcă în legătură cu particularităţile naţionale ale românilor. Despre acestea se poate vorbi numai atunci când observatorul sau criticul are posibilitatea de a face comparaţii şi se află în situaţia de a putea decide, prin contrast, asupra însuşirilor unui popor faţă de acelea ale altui popor, mai ales unul sud-est-european. Dacă analizăm însă, de pildă, afirmaţiile autorilor de limbă germană de la începutul secolului XX privitoare la imaginea românilor şi, respectiv, cele făcute de ei asupra altor naţiuni din spaţiul carpatin şi din Balcani, observăm că în puncte importante, ca, de pildă, atitudinea faţă de muncă, presupusa aplecare redusă către curăţenie ori extraordinara ospitalitate a românilor, ele îşi pierd specificitatea, întrucât cu aceeaşi stăruinţă sunt afirmate în literatura despre Serbia ca fiind caracteristice sârbilor, în aceea despre Bulgaria ca fiind proprii bulgarilor, iar în aceea despre Grecia că ar fi particulare grecilor. Cât de puţin pot fi însă realmente considerate caracteristice unui popor din sud-estul Europei particularităţile proclamate ca specifice o dovedeşte din plin M. Golczewski pentru întreaga epocă, adică anii 1910-1920, în analiza ei comparativă, deja citată, între descrierile de călătorii şi cărţile de impresii ale autorilor germani şi austrieci din răstimpul cuprins între 1912 şi 1918. Într-adevăr, studiul ei relevă – spre a uza de propriile noastre cuvinte – cum construirea de caractere naţionale ascunde nu numai primejdia unei problematice generalizări în sensul pe care l-am mai discutat, ci şi o inadmisibilă discriminare, adică „trezirea impresiei că respectiva particularitate ar fi caracteristică doar pentru poporul luat în considerare”³³.

Încât nu poate încăpea nicio îndoială că, dacă pentru cercetarea noastră am fi avut la îndemână studii paralele asupra imaginii etnice a sârbilor ori bulgarilor din secolul al XIX-lea, fenomenul particularizării stereotipizate a unor caracteristici transnaţionale ar fi putut fi dovedit şi în acest caz; ne referim anume la combinaţia dintre generalizare şi particularizare – sesizată de Golczewski – care face ca o observaţie particulară să fie extinsă asupra unui întreg popor şi, în acelaşi timp, restrânsă asupra acestei naţiuni.

Pe de altă parte, este firesc ca, în perioada care ne interesează, poporul român să fi fost considerat, ocazional, într-un spaţiu geografic, etnic şi cultural mai întins. Sulzer, de pildă, constată atât de multe similitudini între valahi şi vecinii lor slavi, încât îi socoteşte chiar şi pe ei slavi:

Valahii seamănă atât de perfect cu slavii (prin care eu îi înţeleg nu numai pe slovaci, ci şi pe croaţi, sloveni, sârbi şi chiar o parte a ruşilor şi moscoviţilor, la port, hrană, religie şi obiceiuri profane, dansuri, muzică şi trăsături sufleteşti, ba până şi în trei optimi din limbă, încât după aparenţe sunt un neam slav (1781/1782, II, p. 428).

Wolf (1805, I, p. 221; vezi şi I, p. 217) socotea însă că anumite însuşiri atribuite lor erau împrumuturi rezultate din contactele cu alte popoare; astfel, „firea bănuitoare” a moldovenilor trebuia, după părerea lui, „să fi fost preluată” de la greci şi, prin intermediul acestora, de la turci. În schimb, în Beschreibung der Moldau und Walachei (p. 320), publicată de J.F. Neigebaur în 1848, acesta acuza foarte categoric la „moldo-valahi” „lipsa unor mari însuşiri proeminente ori a unor împrumuturi de la alte popoare”, în timp ce principala cerinţă a lui Diefenbach (1880, p. 271) era aceea de a se cerceta „ceea ce românii au în comun sub raport fizic şi psihic cu popoarele vecine şi ceea ce îi desparte de ele”. Pe de altă parte, plecând de la un punct de vedere etnogenetic, ca acela întâlnit la von Angeli (§ 8), Heinrich Schurtz ajunge, în lucrarea lui Völkerkunde (1903, p. 141), la concluzia că aproape nu există un specific naţional românesc:

E greu de crezut că în vinele acestui popor curge mult sânge roman, dat fiind că el e constituit din componente tracice, slave şi poate şi ilirice, iar prin făptura şi firea lui se deosebeşte prea puţin de celelalte popoare est-europene.

În practica descrierii ţării şi locuitorilor ei, această lărgire a cadrului dincolo de aria de aşezare a românilor se iveşte atunci când situaţii şi obiceiuri cunoscute din Muntenia, Moldova şi Transilvania sunt prezentate ca fiind „balcanice” sau „orientale” şi deseori descrise pe un ton depreciativ. Mulţimea de exemple de acest fel, dintre care unele vor fi citate în contexte ulterioare (§§ 16, 40, 52, 57), oferă material pentru o cercetare separată³⁴. Pentru moment, ne vom mulţumi însă doar cu o singură dovadă, foarte semnificativă, pentru această clasificare a felului de a fi şi de a trăi al românilor în contexte geografice şi cultural-civilizatoare mai largi, şi anume capitolele privitoare la România din ultima ediţie a lucrării în şase volume a lui Karl Emil Franzos Halb-Asien, Land und Leute des östlichen Europa, din care am mai citat de altfel (§ 9).

Descrierile lui Franzos s-au bucurat de succes şi au fost creatoare de opinie; ele arată chiar din titlu – care a născut un cuvânt de ordine pe care-l vom regăsi foarte des în materialele noastre până aproape de primul război mondial – unde erau situaţi şi cum erau clasificaţi românii în ochii germanilor. Un exemplu concret în această ultimă ordine de idei ne relevă eseul despre proverbele româneşti citat în paragrafele anterioare. Atunci când Franzos relevă în el contradicţia dintre marea masă a poporului şi „cei zece mii de sus” de la poalele Carpaţilor, el adaugă numaidecât, depăşind hotarele ţării, explicaţia lămuritoare:

Nu numai în România e aşa, ci pretutindeni în semi-Asia. Pe de o parte – spre a utiliza o expresie rusească, aşa-numitul „ciornâi norod”, „poporul negru”, marea masă rămasă neatinsă de toate influenţele rele, dar şi de cele bune, precum şi de o cultură mai rafinată; de cealaltă, „cei zece mii de sus”, o lume pentru sine, o lume ciudată şi bolnavă.

E adevărat totuşi că nu toţi autorii care s-au ocupat cu problema situării românilor într-un mediu geografic, etnic şi cultural mai larg s-au considerat datori să păstreze o rezervă faţă de ipoteza existenţei unor particularităţi specific naţionale. Otto von Dungern, autor al volumului Rumänien din colecţia „Perthes’ Kleine Völker- und Länderkunde” (1916), scris înaintea izbucnirii războiului, constituie în acest sens un remarcabil caz particular, întrucât, deşi în capitolul „Specificul poporului român”, aminteşte de o aparentă înrudire între însuşirile românilor şi ale vecinilor lor, percepută de călătorii vestici pe baza existenţei unor apropieri între gradul de dezvoltare socioeconomică a ţărănimii la diversele popoare, o declară superficială şi înşelătoare, recunoscând în concluzie o inconfundabilă specificitate românească:

Impresia de specificitate este numaidecât evidentă când vii în România din Ungaria, Rusia, Bulgaria sau Serbia. O seamă de lucruri par, mai ales la ţară, la ţărani, familiare unui vest-european. Aceasta se explică prin faptul că formele de viaţă simplă ţărăneşti se deosebesc mai puţin unele de altele decât de stările cultivate din Occident. Cine priveşte însă mai de aproape află în România o riguroasă particularizare în stilul casei, îmbrăcămintei, gospodăriei, ca şi în ţinuta şi firea românului.

1. Pentru înţelegerea sistemului nostru de citate, remarcăm că, în afară de câteva excepţii, toate izvoarele sunt precizate chiar în text. Trimiterile la literatura secundară sunt făcute, în genere, în cadrul notelor de subsol. Informaţii mai amănunţite asupra lucrărilor amintite doar prin numele autorului şi anul publicării pot fi găsite în Bibliografie.

2. M.S. Fischer (1981, p. 20) – În legătură cu imagologia, concept şi obiect, în afară de M.S. Fischer (câteva observaţii critice asupră-i în recenzia noastră din Archiv für das Studium der neueren Sprachen und Literaturen (CCXIX, 1982, p. 404), apoi Hecker (1976); Lit. Imagologie, 1980, iar din partea română, Duţu (1982, pp. 131, 152).

3. Călători străini… (1968/1980).

4. Iorga (1928/1929) – Noua ediţie a lucrării, îngrijită de Adrian Anghelescu (Bucureşti, 1981), deformează prezentarea lui Iorga prin numeroase omisiuni cu caracter politic.

5. Steinkühler (1971).

6. K.K. Klein (1929).

7. Isopescu (1953).

8. Isbăşescu (1975 şi 1980).

9. Fassel (1979 şi 1981).

10. Schroeder (1986).

11. Valjavec (1953/1970).

12. Compară în această privinţă Bernath (1972, p. 188). Este de la sine înţeles că cercetarea noastră a luat în considerare, deşi în foarte mică măsură, şi date despre caracterul şi particularităţile naţionale ale valahilor din scrieri premergătoare perioadei iosefiniste.

13. Am făcut, totuşi, unele mici derogări cu câteva pasaje din autori din secolul al XVI-lea care au scris în latină, dar cu limba maternă germană, ca Reicherstorffer.

14. La care a făcut, de pildă, apel şi Hurdubeţiu (1977), în titlul cărţii sale Die Deutschen über die Herkunft der Rumänen, în care cuvântul „Deutsch” este sinonim cu „vorbitor de limbă germană”, cum rezultă din împrejurarea că autorul citează laolaltă oameni de ştiinţă germani din Germania, austrieci, elveţieni ori de origine germană din România.

15. Isbăşescu (1975, p. 44).

16. Golczewski (1981). Pentru citatele care urmează, vezi pp. 95, 257.

17. Pentru comparaţie, vezi pp. 42-43 şi 49.

18. Vezi pp. 59-60.

19. Ideen zur Philosophie der Geschichte der Menschheit, III (Herder, 1982, p. 231).

20. Vezi Golczewski (1981, pp. 68, 233).

21. În legătură cu aceste denumiri, mai multe detalii în Gartner (1893) şi Arvinte (1980, p. 59).

22. Vezi Heitmann (1970).

23. Împrumutăm aici, şi în continuare, formulări din Hofstätter (1973, p. 114). În legătură cu conceptele de „spirit popular”, „suflet popular” şi cu critica valabilităţii lor, Weber-Kellermann (1969, pp. 11, 38, 48). O excelentă viziune asupra problemei şi a istoriei cercetării conceptelor de „caracter popular”, „spirit popular” şi „suflet popular” oferă Gockerell (1974, p. 157).

24. Vezi în această privinţă von Stackelberg (1965, pp. 97, 100, 107); Golczewski (1981, p. 69).

25. Schenk şi Weber-Kellermann (1973, p. 5).

26. Hartfiel (1976, p. 644). Din marele număr de noi cercetări despre stereotip, concept şi efect, amintesc aici pe acelea ale lui Hofstätter (1960, passism); Secord şi Backmann (1964, p. 67); Stanzel (1974, pp. 69, 75) şi Eder (1979, p. 235).

27. Golczewski (1981, p. 69).

28. Compară pp. 12-29 (şi, în special, rezumatul interpretării) cu Golczewski (1981, p. 70).

29. Hofstätter (1973, p. 108). Despre conceptul de „modal personality” şi Niederer (1970, p. 48), iar amănunţit Gockerell (1974, p. 167).

30. În continuare, vom face apel la formulările lui Kluckhohn (1966, p. 102). De mirare este că până şi la etnologi moderni, conceptul de „popor” mai este redus la „ţărănime”. Vezi Weber-Kellermann (1969, p. 52).

31. Golczewski (1981, pp. 74, 93, 161).

32. În legătură cu aceasta, mai amănunţit vezi Ornea (1970, cap. IV, 3 şi IV, 5).

33. Golczewski (1981, p. 259). Vezi şi pp. 5, 49, 90, 199, 269.

34. De un important aspect parţial s-a ocupat Fassel, 1979. În legătură cu actualul punct de vedere românesc asupra poziţiei culturii româneşti în raport cu Balcanii şi Orientul, vezi Anastasiu-Popa (1982).