Parinoush Saniee, Pedar-e aan digari

© 2013 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4014-0

ISBN PDF: 978-973-46-4015-7

ISBN print: 978-973-46-3886-4

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: c by Julien Harneis

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

PARINOUSH SANIEE s-a născut în Teheran, în 1949, într-o familie de intelectuali înstăriţi. A absolvit Facultatea de Psihologie şi este de profesie sociolog şi psiholog. Tatăl celuilalt copil este cel de-al doilea roman al său. Cartea cu care a debutat, Cel care mă aşteaptă, i-a adus în anul 2010, în Italia, Premiul Giovanni Boccaccio pentru cel mai bun autor străin. Alte două romane, Înlănţuire şi Cei care au plecat, cei care au rămas, au fost recent publicate în Iran.

Scumpilor mei Neiloufar şi Kamyar

Dragii mele prietene, doamna Akhtar Etemadi,

cu mulţumiri

1

— Ia spune, Shahab, tu eşti aici?

— Da!

— Ce mic erai! Cine e domnul care te ţine aşa în braţe?

Am privit lung fotografia. Cine e? Cine e cu adevărat? Am simţit o strângere de inimă, limba mi-a amorţit, priveam încurcat în jur, căutând o cale de scăpare. Casa era plină. Jumătate din musafiri veniseră deja. Unde îi găsise mama pe toţi? E chiar aşa de important că te-ai făcut mai mare? Eu nu simţeam că m-aş fi schimbat prea mult. Toţi stăteau de vorbă, râdeau, se plimbau de colo-colo prin casă. Nu ştiam cum trebuie să mă comport ca gazdă. Câţiva prieteni au intrat pe uşă şi ceilalţi s-au adunat în jurul lor, aşa că m-am folosit de prilej s-o zbughesc pe scări, la etaj. Când am închis uşa camerei în urma mea şi m-am sprijinit de ea, gâfâiam, deşi nu obosisem chiar aşa de tare.

— Ce te-a apucat? întrebă o voce cunoscută dinăuntrul meu.

Fără să vreau, am răspuns cu glas tare:

— Nu ştiu…

Vocile prietenilor îmi răsunau în urechi. Tot nu-mi găsisem liniştea de care-aveam nevoie. Am ieşit din cameră, am deschis uşa terasei şi am păşit uşor afară. M-am străduit să-nchid cu totul uşa în urma mea. O adiere răcoroasă mi-a mângâiat fruntea fierbinte. Am respirat adânc. Uitându-mă la treptele interzise de pe acoperiş, o durere ascuţită mi-a străpuns spatele. O resimţeam de fiecare dată când mă uitam la ele, fără a şti prea bine din ce motiv. Ceva se întâmpla în mintea mea tulburată. Am urcat treptele. Cât timp trecuse de când călcasem pe-acolo ultima oară? O zi? Un secol? Anii au început să se învălmăşească şi, ca-ntr-un vârtej năucitor, mă întorceam tot mai mult în trecut. Când m-am aşezat pe banca de pe acoperiş, eram din nou un copil de patru-cinci ani, prost şi speriat.

Din ziua în care am descoperit ca sunt prost, am devenit sensibil la acest cuvânt, iar când eram strigat aşa, mă înfuriam, ţipam, spărgeam ceva sau loveam pe cineva şi făceam un tărăboi în toată regula. Însă din clipa în care am acceptat realitatea, m-am purtat altfel: nu-mi mai ieşeam din fire când auzeam vorba aceasta, deşi mi se punea un nod un gât, o gheară îmi strângea inima, totul mi se întuneca în faţa ochilor şi mi se părea că nici soarele nu mai străluceşte. Căutam un colţ unde mă ghemuiam şi-mi cuprindeam picioarele cu braţele. Îmi lăsam capul pe genunchi şi îmi doream să mă fac mic, atât de mic, încât să nu mă mai poată vedea nimeni. Nu mai aveam chef să mă joc, uitam cum e să râzi, nu mă mai înveselea nimic. Şi orele acelea se prelungeau, ajungând până la o zi-două. Ştiţi ce mult înseamnă o zi-două pentru un copil de patru ani? Poate chiar cât o lună sau două pentru oamenii mari.

Cred că-mi era mai bine când răspundeam violent, deşi mă pedepseau, luam bătaie, mă certau, iar eu plângeam. Însă aşa totul se termina repede. Nu dura mai mult de o oră sau două.

La început mi-am închipuit că a fi prost e un lucru bun şi îmi plăcea când mă strigau „prostule“, pentru că o spuneau pe un ton vesel.

Verişorul meu Khosrou a fost primul care mi-a observat încetineala şi mi-a dat acest nume. Când mă vedea, spunea:

— Ah, ce prostănac cuminte! Ia vino tu şi stai în cap, ca să-ţi dau o bomboană. Aşa, bravo, ce băiat ascultător!

Făceam orice-mi cerea. El râdea, se bucura, mă răsplătea şi mă încuraja. Şi verişoara mea Fereshteh mă iubea mult, tot pentru că eram prost. Mă striga „prostuţul meu“ şi mă lua în braţe. Cât de mult îmi plăcea cum mirosea! Şi ea se bucura de isprăvile mele, râdea şi îmi cumpăra ciocolată sau îngheţată. Îmi plăceau mult ciocolata şi îngheţata, dar adevărul este că şi mai mult îmi plăcea s-o văd că se bucură. Eram gata să fac orice ca să o înveselesc cât mai tare. Fiindcă ei râdeau ori de câte ori îmi spuneau „prostule“, mi se părea, fireşte, că e un lucru bun. Nu ştiam că oamenii pot să râdă şi din alte motive, nu doar de bucurie. Ce să-i faci, eram un prostănac…

Până să descopăr realitatea amară, zilele erau mai luminoase. Cerul era mai senin. Puteam să umblu în voie ore întregi prin mica grădină a casei noastre, uitându-mă la pământ, la frunze şi la viermii maronii care ieşeau după ploaie. Descopeream ceva nou în fiecare clipă. Singurul copac din grădină îmi era un adevărat prieten, plin de viaţă şi atent, care înflorea de fiecare dată când ne întorceam din vacanţa de Nouruz¹. Ştiam că face asta de bucurie, pentru că înflorea doar o dată, doar când reveneam noi. La câteva zile după întoarcerea noastră, florile se scuturau şi arătau diferit, apoi rodeau cireşe roşii, gustoase. Era datoria lui să ne dea fructe, însă florile nu aveau nici un alt motiv să existe decât să-mi ureze mie bun venit: dintre toţi ai casei, eu îl iubeam cel mai mult.

Uneori mă jucam cu razele de soare care intrau în camera mea prin faldurile perdelei. Simţeam că mă fac nevăzut în pulberea care se rotea prin ele.

Noaptea, stelele străluceau cam ciudat, dar luna… Luna era cu totul altceva! Nu se supunea nici unei reguli şi nici unei legi, se purta ca un copil încăpăţânat. Misiunea ei era să lumineze cerul nopţii, însă dacă nu dorea, nici nu-şi făcea apariţia. În schimb, se arăta pe neaşteptate când nu avea voie. Sărea pe furiş în mijlocul cerului. Uneori o vedeam şi dimineaţa, lângă soare. Îşi lua o culoare ştearsă, ca să n-o observe nimeni, şi râdea ştrengăreşte. Alteori, îşi iţea doar cornul şi se uita cu coada ochiului la noi. Însă atunci când se dovedea ascultătoare, nimeni nu putea să îi reziste. Apărea la asfinţit, cu hainele frumos rânduite, cu faţa curată şi părul pieptănat, strălucitoare şi cuminte, fermecându-ne pe toţi. Toată lumea o lăuda şi i se uitau toate poznele. Orişicum, era un tovarăş de joacă fără pereche. Pregătită oricând să fugă după mine, ne învârteam amândoi în jurul havuzului şi, fără nici cea mai mică greşeală, se oprea exact când mă opream şi eu. O dată nu s-a întâmplat să greşească şi să facă un pas mai în faţă! Credeam că suntem legaţi unul de altul, că era prietena mea, pentru că numai după mine venea. Mă întindeam în curte şi n-o scăpam din ochi. Acolo era un du-te-vino necontenit, dar ea nu îi urma pe ceilalţi. Era întocmai ca mine. Nimeni nu putea să o forţeze să facă ceva… Da, eu eram luna, iar Arash era soarele. El venea la timp, pleca la timp şi nu încălca niciodată regulile.

În zilele acelea liniştite, când încă nu ştiam că sunt prost, cercetam cu grijă tot ce mă înconjura; niciodată apoi n-am mai avut un spirit de observaţie atât de pătrunzător.

Ziua în care am înţeles că a fi prost nu e un lucru bun a fost de-a dreptul groaznică. Mergeam la unchiul, la câteva case depărtare de a noastră. Khosrou şi prietenii lui se jucau pe stradă. El nu era ca Arash al nostru, să stea numai cu nasul în cărţi. Era un neastâmpărat. Unchiul îi spunea:

— Învaţă şi tu de la Arash! E mai mic decât tine cu un an şi sunteţi totuşi în aceeaşi clasă. El ia premiul întâi în fiecare an. Pe tine te paşte corigenţa. Ai să vezi că el o să ajungă domnul doctor, iar tu – şoferul lui. Să nu zici că nu ţi-am spus!

Fataneh Khanom², mama lui Khosrou, se făcea foc de supărare când unchiul vorbea aşa.

— Vezi să nu! riposta ea. Băiatul meu îi ţine la degetul mic pe zece ca el. (Eu mă uitam atunci la degetul lui Khosrou, dar nu mi se părea c-ar fi putut să ţină pe cineva în el.) Şi de când e cu un an mai mic? Sunt doar câteva luni diferenţă. Ei şi-au dat mai repede băiatul la şcoală, al meu e unde trebuie. Însă lumea nu ţine seama de asta şi-l întreabă: „Cum, eşti mai mare, dar coleg cu el?“. Oamenii îşi închipuie că al meu n-a trecut clasa.

— Ai răbdare, nevastă, are vreme să nu treacă clasa…

— Vai, vai! Cu un tată ca tine, ce noroc să aibă? Uite, ei mereu sunt de partea fiului, în timp ce tu te tot iei de copilul meu.

Când mama nu era de faţă, nevasta unchiului meu, Fataneh Khanom, obişnuia să spună:

— Doamna îşi închipuie că e mare brânză că s-a dus la facultate. Orice neica-nimeni poate acum să facă facultate. Dar ea face pe grozava. Eh, las’ că vede ea… Dumnezeu e mare şi le vede pe toate şi copilul ăsta al ei o să rămână un prost, cum se uită aşa ca un surdo-mut la oameni. A ştiut Dumnezeu c-o să-i iasă pe nas lauda cu copiii ei.

Spunea toate astea de faţă cu mine pentru că eu eram, desigur, prost. Nu vorbeam, nu eram atent şi nu puteam să-i zic mamei ce auzeam. Dar cum o vedea pe mama, uita ce spusese şi îi vorbea mieros:

— Dumneata ai şcoală, ştii mai bine ca noi.

Mama răspundea:

— Mă lăudaţi peste măsură… nu e aşa.

Apoi se fâstâcea şi nu mai spunea nimic.

Mi se făcea milă de Fataneh Khanom, care uita totul aşa de repede. Dacă aş fi putut vorbi, sigur i-aş fi amintit.

Oricum, în ziua aceea, Khosrou m-a văzut şi m-a strigat:

— Shahab, prostule, ia vino aici!

Am alergat până la el. A îngenuncheat în faţa mea, şi-a pus mâinile pe umerii mei şi a spus:

— Bravo, ce băiat cuminte! Acum, dacă le arăţi prietenilor mei ce prostănac cuminte eşti, îţi cumpăr o îngheţată mare, bine? Pune-ţi capul jos, în colţul ăsta, şi lipeşte-ţi picioarele de perete.

Pe jos era murdar, plin de noroi, iar mie nu-mi plăcea noroiul. M-am uitat în jur ca să găsesc un loc mai bun sau ceva pe care să-mi sprijin capul.

— Ce mai aştepţi? s-a răstit Khosrou. Tu eşti un prostănac ascultător, hai, repede, capul în pământ. Pentru mine…

Trebuia să fac asta pentru el. Mi-am pus vesel capul jos şi am ridicat picioarele pe perete. Toţi s-au pornit pe râs, după care Khosrou mi-a zis:

— Acum freacă-te de pământ până cureţi locul lună.

Am şovăit. Pe jos era mizerie şi, de fiecare dată când mă murdăream, mama mă certa.

— Hai, mai repede, fii ascultător! Uite, copiii te aplaudă, toţi te aplaudă.

Nu aveam încotro, ei ardeau de nerăbdare să fac asta, aşa că m-am întins pe pământ, iar copiii au aplaudat şi mi-au spus, râzând:

— Bravo, prostule, bravo! Hai, de-a dura!

Cu cât mă rostogoleam mai mult, cu atât mai tare se tăvăleau şi ei de râs. Ştiam că mama o să mă certe, dar nu-mi păsa, mai important era să le fac pe plac lui Khosrou şi prietenilor lui.

Faraj Grăsanul a întrebat:

— Adică, orice îi spui, el face?

— Da, cum să nu facă, e prostovanul meu cuminte.

Faraj s-a uitat în jur.

— Atunci, spune-i să bea din jgheab!

— Ei, n-o să bea, a intervenit Farhad. Oricât de prost ar fi, din jgheab n-o să bea.

— Păi el spune că face orice-i zicem.

— Da, a completat Khosrou. Face orice îi zic eu.

— La pariu că n-o să bea din jgheab! Ce spui, Khosrou? Punem pariu?

— Pe ce?

— Pe cuţitul ăsta cu mâner de sidef. Dar dacă nu bea, îmi dai bicicleta ta.

— Poftim?! Cum adică, o bicicletă face cât un cuţit? Ăsta e prostul, nu eu.

— Bine, atunci mi-o împrumuţi o săptămână, de acord?

— Nu! O zi.

— Bine.

Khosrou a venit lângă mine. M-a luat pe după umeri şi mi-a spus:

— Shahab drăguţule, te rog eu ceva: ia arată-le ăstora cât eşti de ascultător. Hai, ia o înghiţitură mică din jgheab, apoi mergem să-ţi cumpăr un sendviş mare de tot şi o îngheţată, bine?

Nu! Nu voiam, ah… apa era tulbure, cu viermi, şi mirosea urât. Am întors capul scârbit.

— Shahab, scumpule, nu mă face de râs de faţă cu prietenii mei. Nu mă iubeşti? Hai, fii ascultător, doar o înghiţitură.

— Ei, n-o să bea, a spus Farhad. Ţi-am zis, oricât de prost ar fi, ştie şi el că nu trebuie să bea aşa ceva.

— Ba da, o să bea! O să-i spun să bea şi o să bea. Hai, nu te mai fandosi, doar o înghiţitură.

Mi-era teamă de viermii din apă. M-am smuls din mâinile lui şi am dat să fug spre casă, dar n-am apucat să fac nici doi paşi, că m-a prins de gulerul cămăşii.

— Hei, încotro? Crezi că te las să pleci? Până nu bei de aici, nu pleci nicăieri.

Îmi venea să plâng şi simţeam că mi se face rău. M-a prins de ceafă şi mi-a împins capul spre canal.

— Băieţi, puţină încurajare! Aplaudaţi-l şi o să vedeţi c-o să bea.

Nimeni n-a mai bătut din palme. Se pare că tuturor le era greaţă. Mi-a băgat cu forţa capul în apă. Am atins cu nasul nămolul puturos. Simţeam că mă sufoc. Dintr-odată, s-a întâmplat o minune: Khosrou a slăbit strânsoarea şi am reuşit să-mi ridic capul. L-am auzit pe Arash strigând:

— Lasă-l în pace! Idiotule!

M-am prăbuşit într-o parte. Mi s-a făcut rău şi am vomitat.

— Idiot nesimţit, ce ai cu copilul ăsta? Eşti nebun? Poate să moară dacă bea apă de aici.

— Ba să ştii că frate-tău e nebun, prost şi nerod. Ar face orice pentru o îngheţată. El singur a vrut să bea din apa asta, pentru un sendviş şi o îngheţată. Nu-i aşa, băieţi?

— Aşa e, a recunoscut Farhad. Frate-tău e nebun. N-ar trebui să-l laşi singur pe stradă.

— Tu să taci, că şi tu eşti nebun.

— Ba nu, voi amândoi sunteţi nebuni. Da-da, şi tu. Dacă ai fi întreg la cap, n-ai mai toci atâta.

Arash m-a luat furios de mână şi m-a tras spre casă.

1. Anul Nou iranian, sărbătorit la echinocţiul de primăvară (20/21 martie) (n. tr.).

2. Khanom – „doamnă“, termen de adresare folosit şi în limbajul familiar, între rude şi persoane apropiate (n. tr.).

2

Îi dădeam de mâncare lui Shadi. Am auzit uşa deschizându-se, însă nu i-am dat atenţie, până când Shahab s-a oprit în faţa mea, plin de pământ şi de noroi, ţinut de mână de Arash. Fără să vreau, am strigat:

— Vai, Doamne iartă-mă, cum ai ajuns în halul ăsta? Nu ţi-am mai spus să nu te murdăreşti?

Fierbând de mânie, Arash mi-a povestit ce s-a petrecut în stradă. Cu fiecare cuvânt, simţeam cum sângele îmi năvăleşte-n creier cu o putere din ce în ce mai mare. Tremuram din toate mădularele. Am luat-o pe Shadi în braţe, l-am tras pe Shahab de mână şi, fără să-mi pese de cum eram îmbrăcată sau de cum arătam, am pornit spre casa lui Hossein şi Fataneh. Ajunsă la poartă, am dat drumul mâinii lui Shahab şi am apăsat cu toată forţa soneria, fără să iau degetul de pe buton până au deschis uşa. L-am luat iar de mână pe Shahab, am traversat curtea şi am deschis uşa salonului, unde m-am trezit faţă în faţă cu Fataneh, care ieşise neliniştită să vadă ce se întâmplă.

Hossein Agha¹, Shahin, Fereshteh şi Khosrou se uitau la televizor. Pe masă era o tavă cu ceai. Ca întotdeauna, Fereshteh a venit în fugă spre mine şi mi-a luat-o pe Shadi din braţe. Nici nu am băgat de seamă prea bine unde s-a dus cu ea, nu-l vedeam decât pe Khosrou. Inima a început să-mi bată mai repede şi, cu o voce care-mi părea şi mie străină, am strigat:

— Ce ai cu copilul ăsta? Te pui cu el, tu, ditamai vlăjganul? Nu te-ai gândit că se poate îmbolnăvi dacă bea apă de-acolo? De ce te tot iei de el?

— Mătuşă, ce ai cu mine? a răspuns Khosrou smerit. Ăsta face orice pentru îngheţată şi ciocolată. E un prostănac, şi ceilalţi copii de pe stradă se iau de el. Eu chiar am grijă de el, să nu-l bată careva.

— Cum adică e prostănac? Nu ţi-e ruşine să-i zici aşa? Şi nu e prost deloc!

— Maryam Khanom, a intervenit domol Hossein Agha, nu-ţi mai face sânge rău. De ce te-ai enervat atât de tare? Unii copii nu-s aşa deştepţi ca alţii. Unul e ca Arash, isteţ şi talentat, altul e mai încet la minte, ca ăsta.

— Nu, nici vorbă să fie încet la minte, voi spuneţi asta.

— Of, de ce nu vrei să te împaci cu gândul? a întrebat Fataneh zeflemitor. Un copil care nu vorbeşte la vârsta asta e clar că e înapoiat, nu?

— Nu, faptul că nu vorbeşte nu are nimic de-a face cu asta. Şi doctorul a spus la fel, unii copii îşi dau mai târziu drumul la limbă. N-are nici o problemă la cap.

— Aiurea! Noi n-am văzut până acum copil de patru ani care să nu spună nici măcar un cuvinţel, dar să fie deştept. Khosrou al meu, să nu-i fie de deochi, a vorbit de când mergea de-a buşilea.

— A, dar el vorbea de când era la tine-n burtă! i-am răspuns furioasă. Numai că deştept tot nu e. Deci a vorbi devreme sau târziu n-are legătură cu inteligenţa.

Fataneh a strâns din buze.

— Vai… Hossein Agha, ia uite ce spune de băiatul meu, doar ca să-l apere pe prostovanul ei!

Hossein Agha s-a ridicat de la locul lui, s-a apropiat de mine şi, încercând să-şi păstreze calmul, mi-a spus:

— Cumnată, stăpâneşte-te! În loc să te enervezi, mai bine te-ai gândi serios la ce e de făcut cu copilul ăsta.

Am început să strig din ce în ce mai tare:

— Nu este nimic în neregulă cu copilul ăsta! Voi ar trebui să vă gândiţi serios la al vostru.

— Maryam Khanom, cum poţi să spui aşa ceva? a intervenit Shahin. Fratele meu n-a zis nimic de rău, el doar de milă te sfătuieşte să duci copilul la doctor. În familia noastră toţi copiii sunt deştepţi, nu s-a mai întâmplat niciodată să…

— Şi în familia noastră toţi sunt deştepţi. Fiţi pe pace, nici el n-are nimic.

Am smuls-o pe Shadi din braţele lui Fereshteh şi i-am spus lui Shahab, care se uita înmărmurit la mine:

— Dacă de-acum înainte te mai face cineva prost, să-i tragi una peste gură, ai înţeles?

Nu mai puteam suporta să rămân nici o clipă în casa aceea. L-am apucat de mână pe Shahab şi, fără să-mi iau la revedere, m-am întors acasă.

Ştiam cât de mult trebuie să-i fi surprins purtarea mea de atunci pe cei din familia soţului meu, care mă văzuseră mereu doar potolită şi sfioasă. Şi mai ştiam că în curând povestea va exploda ca o bombă, ţâşnind în mii de direcţii.

Înainte să ajung acasă, furia clocotitoare deja se transformase în oboseală şi tristeţe. Nu mai puteam scoate un cuvânt, de parcă spusesem dintr-odată tot ce aveam de spus. L-am dus pe Shahab la baie, l-am spălat din cap până-n picioare şi i-am schimbat hainele. Nu-şi dezlipea ochii de la mine, dar nu înţelegeam nimic din privirea lui. Simţeam că şi pe el îl uimisem cu ieşirea mea, dar nu puteam să-mi dau seama ce crede despre asta. Deşi pe dinafară păream liniştită, în sinea mea vorbeam şi mă certam mereu.

Când a venit Naser, mânia abia stinsă a izbucnit din nou. Revoltată, m-am plâns de cum îmi batjocoriseră copilul. Ca întotdeauna, m-a privit tăcut, rumegându-şi mustăţile.

— Şi acum ce vrei să fac? m-a întrebat în cele din urmă. Poate chiar au dreptate.

L-am privit uluită câteva clipe, apoi am sărit ca arsă şi am strigat:

— Adică şi tu crezi copilul ăsta înapoiat?

— Păi dacă nu e înapoiat, de ce nu vorbeşte? N-a spus doctorul că urechea i-e sănătoasă, că fizic n-are nici o problemă? Deci trebuie să-i lipsească ceva la minte…

— Nu mai spune prostii, copilul meu nu e prost, eu ştiu asta. Îmi vorbeşte din priviri.

— Scuteşte-mă, Maryam! Tu eşti mamă, nu vrei să accepţi adevărul.

Arash îi ţinu isonul tatălui său:

— Are dreptate, mamă! Dacă nu era prost, nu făcea tot ce-i cereau.

— Păi e copil, nu înţelege ce e bine şi ce e rău. Tu eşti fratele lui mai mare, ar trebui să ai grijă de el.

— Ce pot face eu? Chiar mi-e ruşine să merg pe stradă cu el. Toţi îmi zic „frate-tău e prost“. Nu vreau aşa un frate.

— Taci! În loc să le închizi gura altora când zic aşa ceva, o spui chiar tu?

— Are dreptate, Maryam, încearcă să recunoşti adevărul.

— Nu vreau. Lăsaţi-mă, copilul meu nu e prost. La naiba cu adevărul vostru!

Am început să plâng în hohote.

1. Agha – „domn“, termen de adresare folosit şi în limbajul familiar, între rude şi persoane apropiate (n. tr.).

3

Tocmai pricepusem ce înseamnă de fapt să fii prost. Carevasăzică, în tot acest timp fusesem umilit şi nici măcar nu-mi dădusem seama. M-a cuprins o durere profundă şi o furie care se tot înteţea. De atunci, am ajuns să urăsc atât de mult acest cuvânt, încât era suficient să îl aud ca să mă aprind. Mă înroşeam la faţă, simţeam că încep să clocotesc şi, fără să mă mai pot opri, dădeam drumul furiei violent. Pentru că de cele mai multe ori nu puteam să-l înfrunt pe cel care mă făcuse prost, găseam ceva să stric, să sparg, să rup în bucăţi. Era dincolo de orice stăpânire, simţeam că dacă nu-mi alin cu orice chip durerea, voi muri.

În timp ce mama îi povestea furioasă tatălui ce se întâmplase, stăteam într-un colţ şi ascultam atent fiece cuvânt. Simţeam cum mă învăluie o ură tot mai mare. Aşteptam să văd ce va face tatăl şi speram că va pleca şi el să mă răzbune, că se va ridica în apărarea mea cu un avânt cel puţin dublu faţă de al mamei şi că va face praf familia unchiului. Dar el, calm şi netulburat, le-a dat dreptate.

Îmi ardea sufletul de plânsul mamei, de cuvintele tatălui şi ale lui Arash. Trebuia să fac ceva. Mi-au căzut ochii pe uşa camerei lui Arash, deschisă ademenitor. Am intrat tiptil, fără nici un zgomot. Ştiam că nu trebuie să mă ating de lucrurile lui, dintotdeauna mi se interzisese asta. Pe birou era o lampă aprinsă şi, împrăştiate, cărţi, caiete, hârtii de toate mărimile. Lângă planşele mari şi groase de carton la care Arash lucrase două zile încheiate era stiloul lui cel nou. Am luat călimara cu cerneală neagră pe care o primise împreună cu stiloul. În timp ce Arash spunea că îi e ruşine să meargă cu mine pe stradă, pentru că toţi îi zic „frate-tău e prost“, am vărsat meticulos cerneala peste hârtii, planşe şi cărţi. Când am aruncat pe jos călimara goală, m-am liniştit. Era ca şi cum focul ce mă mistuise până atunci s-ar fi stins. Am ieşit împăcat din cameră şi am urcat scările.

La ţipătul lui Arash, părinţii s-au repezit în camera lui. Mi-am strecurat capul pe uşă, ca să pot auzi mai bine ce vorbeau.

— Mi-a stricat toată gazeta de perete, mâine trebuia s-o predau! plângea Arash. Ce-o să-i dau acum domnului profesor? M-am chinuit atât…

— Cum de s-a răsturnat cerneala peste ea? a întrebat tatăl.

— Nu s-a răsturnat de una singură, sigur Shahab a vărsat-o.

— De ce vorbeşti prostii? a sărit mama. S-a atins până acum Shahab de lucrurile tale fără să-i dai voie? Ca să vezi, acum îl faci şi strică-tot. Sigur a bătut vântul şi ţi-a răsturnat călimara.

— Mama are dreptate. Nu cred că Shahab ar face aşa ceva. Nu s-a mai întâmplat până acum. Deşi… aici nu e vânt, ferestrele sunt închise!

A fost prima mea răutate. Dulcea răzbunare pentru mine avea, totuşi, un gust amar. Însă când totul s-a sfârşit cu bine, m-am întins liniştit pe patul cel mare al lui Arash, care ajunsese acum al meu şi care scârţâia la fiece mişcare. Stând aşa, nu-mi mai păsa deloc de cât de mult uram patul acela, căci eu iubeam pătuţul meu ocrotitor, pe care i-l dăduseră lui Shadi. Nu-mi mai păsa nici de cât de tare îmi doream să îmi cumpere şi mie un pat nou, cu sertare, ca al lui Arash. Nu m-am supărat şi nu am fost gelos nici chiar atunci când Shadi, răsfăţându-se ca în fiecare seară, a fugit în patul mamei şi a adormit în braţele ei.

Când mama a intrat în cameră ca să-mi schimbe hainele şi să-mi aducă aminte să mă spăl pe dinţi, m-am prefăcut că dorm. Mirată, a stins lumina şi-a ieşit. Nici întunericul nu mă mai speria… era ca şi cum întâmplarea amară din acea zi mă făcuse să cresc. Nu-mi amintesc exact, dar cred că în noaptea aceea i-am găsit în sfârşit pe Asi şi Babi, care se ascunseseră până atunci într-un colţ. Le-am povestit tot ce mă supărase în acea zi, iar ei m-au mângâiat şi m-au lăudat.

— Bine ai făcut, aşa şi trebuia, m-a aprobat Asi.

Babi m-a sărutat. Un timp am chicotit tustrei sub pătură, apoi Asi a spus:

— Mâine e rândul lui taică-său, îi arătăm noi lui! Şi el ne spune „prost“.

Ne-am tot gândit la ce ţine tatăl cel mai mult. În cele din urmă, Babi a propus cu o voce temătoare:

— Maşina…

Am deschis ochii tocmai când se auzea duruitul maşinii tatălui şi am fugit la fereastră.

— Ah, ce păcat! a exclamat Asi. Ne-am trezit prea târziu.

Babi, în schimb, s-a bucurat şi a scos un oftat de uşurare. Toată ziua, inima mi-a bătut mai repede decât de obicei şi-mi stătea în loc ori de câte ori mă gândeam la ce plănuisem pentru seară. Mama chiar m-a întrebat de câteva ori:

— Ce-i cu tine azi? De ce eşti neatent, unde ţi-e mintea?

Când tatăl s-a întors, am mers liniştit în grădină. Nu puteam renunţa la răzbunare. Era ca şi cum toată viaţa mea ar fi depins de ea. Un vânt rece mi-a înfiorat tot trupul. Era întuneric. La lumina ce venea dinspre fereastra camerei, am găsit foarfeca pe care o folosea mama ca să taie flori. Era o foarfecă mare, pe care nu numai că n-aveam voie s-o ating, dar nici nu îndrăznisem una ca asta până atunci. M-am apropiat calm de maşină. M-am ghemuit lângă ea şi m-am sforţat să înfig foarfeca în roată, dar în zadar, era prea tare.

— Poate roata din faţă e mai moale, m-a îmboldit Asi.

Am încercat-o şi pe aceea, dar tot nu am reuşit.

— Gata, ajunge, a spus Babi. Hai să mergem.

— Nu! s-a împotrivit Asi. Desenează ceva pe maşină!

Apăsând cu putere vârful foarfecii, am tras mai multe linii, spre veselia lui Asi, care scanda:

— Linie, linie, punct şi punct! Linie, linie şi-un rotund! Linie, linie şi-un oval, ăsta-i trupul lui…

Dintr-odată, s-a aprins lumina în curte şi-am auzit vocea surprinsă a mamei:

— Shahab, aici erai? Ce faci? Vino, să nu răceşti.

Am înlemnit şi foarfeca mi-a căzut din mână cu un zgomot asurzitor. Din spatele mamei, tatăl a a ieşit în prag şi, nervos ca de obicei, a strigat:

— Ce-a fost asta? Ce făceai aici, nenorocitule?

Şi-a luat repede papucii, a ieşit în fugă şi m-a prins cu putere de mână. Tremuram. Îmi simţeam gura uscată ca iasca. Mama a venit în fugă în urma tatălui, care ridicase foarfeca de pe jos şi se holba la zgârieturile de pe maşină. M-am uitat la faţa lui. Se învineţise. Ştiam că ţine la maşină, dar n-aş fi bănuit că atât de mult. A ridicat mâna. Mama i s-a aruncat dinainte şi m-a smuls din strânsoare.

— Ce faci? Ai grijă, ai foarfeca-n mână, dacă loveşti copilul îl poţi nenoroci pe viaţă. Pune-o deoparte.

Cu mâna liberă, i-a luat foarfeca.

— Vezi, khanom? Vezi? Mai zici acum că nu-i nebun?

Arash a apărut şi el lângă noi, nu ştiu de unde.

— Ai văzut, mamă? Tot el a răsturnat ieri cerneala pe gazeta mea de perete.

— Dar cum se poate? El nu ar face din senin aşa ceva, poate i-aţi zis ceva sau l-aţi necăjit.

— Ce spui, khanom, eu abia acum am ajuns acasă, nici nu l-am văzut pe ziua de azi.

— Ce i-am făcut eu să-mi strice lucrarea? a întrebat şi Arash, înverşunat. Tocmai ce mă certasem cu toată lumea de dragul lui. Dacă ar fi băut din mocirla aia, era mort deja. În loc să-mi mulţumească, mi-a distrus toată munca.

M-a buşit râsul. Arash ăsta e un prostovan! Da, m-a apărat la început, dar apoi când am venit toţi acasă, el cu gura lui a spus că-i e ruşine cu mine. De-asta i-am vărsat cerneala. Nu pricepe că e o diferenţă între ce a fost mai întâi şi ce s-a întâmplat după.

Tatăl şi-a plimbat mâna peste maşină şi, cu fiecare zgârietură ce o simţea, se înfuria tot mai tare. S-a întors spre mine, care încercam să mă ascund în spatele mamei. Mi-a prins mâna ca într-o menghină şi, cu vocea tremurând de mânie, a spus:

— Te învăţ eu minte să nu mai faci aşa greşeli!

Cu palmele lui imense, mi-a tras două lovituri zdravene după ceafă. Eram atât de înspăimântat, încât abia am simţit durerea.

— Nu da în el! Nu e vina lui, trebuie să fie altceva la mijloc.

— Ce să fie, khanom, în afară de faptul că băiatul ăsta nu e normal? Acum, să dispară în camera lui! Nu primeşte nici cina, până nu pricepe! Iar tu să nu te mai amesteci. Ajunge, l-ai răsfăţat destul.

Stăteam pe pat, în cameră. Asi şi Babi tăceau mâlc. Ascultam vocile de dincolo de uşă, îi auzeam pe toţi patru. Mai întâi au vorbit despre faptul că aş fi întârziat, apoi Shadi a gângurit ceva şi tatăl a râs. Au luat împreună cina. Arash i-a povestit tatălui ceva despre şcoală. Ce bine de ei… sunt o familie. Eu fusesem uitat, dat la o parte. Mi-am dat seama atunci că nu sunt unul dintre ei. Am simţit o strângere de inimă.

— Nu mă iubesc, i-am spus lui Asi. Nu sunt copilul lor.

Babi, care nu suporta prea mult timp tristeţea, a zis:

— Ba da, mama te iubeşte, îţi cumpără lucruri, îţi dă de mâncare, te pupă. Şi în seara asta, dacă nu era mama, te lovea cu foarfeca şi te omora.

— Da, ştiu, dar ceilalţi nu mă iubesc. Mai ales Arash şi tatăl lui. Nici eu nu-i iubesc. Las’ că le arăt eu lor!

În noaptea aceea, după ce toţi ceilalţi au mers la culcare, mama mi-a adus nişte pâine şi cacao cu lapte. S-a aşezat pe marginea patului şi m-a privit cu tristeţe şi îngrijorare.

— Scumpul meu, ce ţi-a venit? Până acum n-ai mai făcut aşa ceva.

Mi-am băgat capul sub pătură. Cum de nu înţelegea că fusesem nevoit să fac toate acele lucruri?

Din seara aceea m-am schimbat cu totul. Orice zâmbet primit mi se părea a fi în batjocură. Eram mereu cu gândul la răzbunare, mai ales pe cei din casa unchiului şi pe Khosrou, însă după cearta cu mama, legăturile dintre cele două familii încetaseră. Până când, după vreo două-trei săptămâni, într-o după-masă de vineri s-a auzit soneria şi în casă au intrat bunica şi Fereshteh. Mama, care uda florile din grădină, nu se aştepta la vizita asta. Nu ştia ce să facă. Încă era supărată, dar nu putea, nu voia şi n-avea curajul să le trateze nepoliticos, mai ales că era şi bunica de faţă. Tatăl le-a ieşit bucuros în întâmpinare şi, după cuvinte de bineţe şi de politeţe, a dat să le conducă spre salon. Însă bunica s-a împotrivit:

— Nu, maică, aici e mai bine. E mai plăcut să stăm în curte.

S-a aşezat pe banca din colţul curţii, pe care mama întinsese o cuvertură mare, lăsând chador-ul să-i lunece pe umăr. Fereshteh a intrat voioasă în salon, a luat-o în braţe pe Shadi, care îi ieşise în întâmpinare alergând, şi a sărutat-o. Ah, cât mă necăjea toată atenţia ei pentru Shadi! Apoi a intrat în vorbă cu Arash. Pe mine nici nu m-a văzut. Cu inima grea, am urcat la etaj, dar nu aveam nici o dorinţă să mă duc în camera mea. M-am uitat spre uşa terasei, care fusese lăsată deschisă din cauza căldurii. Am sărit cu grijă peste opritoarele puse de mama pentru a o împiedica pe Shadi să iasă pe terasă şi m-am apropiat de margine. De acolo îi vedeam pe toţi şi auzeam clar ce vorbeau. Ca să nu mă observe, m-am lungit pe jos, urmărindu-i prin grilaj. Mama a adus, pe rând, sirop, fructe şi farfurii, apoi a început să strângă paharele.

— Vino şi stai jos, fata mea! a îndemnat-o bunica. Ce tot umbli de colo-colo, nu te mai deranja atât.

Mama i-a răspuns politicos, dar a intrat totuşi în casă.

— Ce proşti sunt ăştia! a observat Asi. Ea nu se deranjează. Nu vrea să stea cu ei, de-aia tot vine şi pleacă.

Mama a venit să ia tava pentru ceai din faţa bunicii, care a găsit atunci prilej să spună:

— Am auzit că s-au certat copiii, că şi dumneata te-ai supărat, şi acum nu vă mai vizitaţi.

— Nu, mamă, ce vorbe-s astea? s-a mirat tatăl. Pe cuvânt, sunt aşa de ocupat, că nu mai am timp de vizite. Crede-mă că abia apuc să-mi văd copiii.

— Păi bine, maică, de ce munceşti şi te chinui atâta? Dacă aţi face şi voi un pic de economie şi aţi strânge cureaua, nu ar fi nevoie să munceşti aşa de mult. Mi-e teamă – Doamne fereşte, nu vreau să cobesc – să nu păţeşti ceva!

— Nu, mamă, nu e vorba de economii şi aşa mai departe. Doar ştii câte cheltuieli sunt cu trei copii. Iar Maryam a trebuit să renunţe la serviciu după ce s-a născut Shadi, aşa că am rămas şi cu un salariu în minus.

— Măi mamă… Un salariu de femeie nici nu contează, se duce pe nimicuri. Dar să lăsăm asta, voi doi sunteţi fraţi, nu trebuie să existe duşmănie între voi. Dacă Hossein a zis nişte vorbe, a făcut-o din milă, n-a vrut nimic rău. Doar v-a sfătuit să duceţi copilul la doctor.

Încercând să-şi păstreze tonul calm şi politicos, mama a explicat:

— Khanom, l-am dus de câteva ori pe Shahab la doctor şi de fiecare dată doctorul ne-a spus că nu are nimic, că sunt o mie şi una de cauze pentru care unii copii vorbesc mai târziu.

— Vai… chiar aşa? Înseamnă că doctorul ăla nu era bun de nimic. Trebuie să-l duceţi la un doctor serios. Cine a mai pomenit ca un copil care n-a scos un cuvânt până la vârsta asta să nu aibă o problemă? Poate dacă vă îngrijiţi cât mai repede de asta, s-o mai rezolva câte ceva.

— Nu, khanom, nu te mai frământa. Copilul nu are nimic. Ne gândim noi destul la asta.

— Te ascunzi după deget, maică. Vrei să zici că nu-i înapoiat?

— Nu e, ba chiar e foarte deştept.

— Vai, de necrezut! Eu, una, n-am văzut până acum aşa ceva, poate tu, nu ştiu…

— Da, eu am văzut mulţi copii care şi-au dat drumul la vorbă mai târziu şi nu aveau nici o problemă.

— Fată dragă, ce vorbe-s astea? Trebuie să te împaci cu soarta. Am auzit că se găsesc şcoli pentru copiii înapoiaţi. Dacă merge cât mai devreme, poate o să-i fie mai bine.

— Copilul ăsta nu e înapoiat, a răspuns mama aspru.

Apoi a strâns înciudată ceştile de ceai şi s-a dus în casă. Ştiam că s-a dus în bucătărie ca să plângă. M-a cuprins o ură puternică faţă de bunica, ură ce a rămas pentru totdeauna cu mine. Îmi venea să-i frâng gâtul. M-am uitat în jurul meu, dar pe terasă n-am descoperit nimic de folos.

— Trebuie să-i arătăm ce merită, a zis Asi.

Bunica îi dădea înainte pe un ton atotştiutor:

— Ai văzut, maică? Ai văzut cum răspunde nevastă-ta la bunătatea noastră? Îţi pare bine acum că ţi-ai luat nevastă cu şcoală? Nici nu ştim ca lumea de unde naiba vine şi de unde se trage! Ah, dacă o luai pe verişoara ta, măcar ştiam cine e. Te-ar fi ajutat şi unchiul tău, nu mai trebuia să te strofoci atâta. Dar nu… domnul s-a îndrăgostit. Acuma, cum de te-ai îndrăgostit de negricioasa asta, eu nu pot pricepe. Au făcut ceva vrăjitorie, am ştiut eu… dar cine să mă asculte pe mine?

— Ajunge, mamă, cu ce te-a deranjat Maryam? O femeie mai cuminte şi la locul ei nu se mai găseşte.

— Mda, am văzut. Am văzut cum mi-a răspuns.

— Nu a spus nimic nepotrivit, a spus doar că l-am dus la doctor şi nu are nimic.

— Nu, dragul meu, ea nu are ochi pentru noi. În timp ce Fataneh ne invită la ei din inimă de şapte ori pe săptămână, în casa ta nu îndrăznim să trecem pragul nici măcar o dată pe lună.

Mama, care tocmai adusese tava de ceai, a auzit ultimele vorbe şi a răspuns cu vocea sugrumată:

— Vouă nu vă place să veniţi la noi. Pentru că, altfel, uşa noastră vă e mereu deschisă. Înţeleg, vă place mai mult să mergeţi la ei, şi vă dau dreptate. Orice ar fi, ea e fiica surorii dumitale, cu ea ai ce discuta.

Şi, ca să n-o podidească lacrimile în faţa ei, a alergat în casă.

M-am uitat din nou în jur. Babi se întristase, dar Asi se înfuriase. Mi-au căzut ochii pe o cărămidă pusă proptea la uşă, ca să nu se închidă. Fără zgomot, m-am târât înapoi, m-am săltat pe vine, am mers aşa şi am luat-o. Era grea. Abia am reuşit să o ridic, cu mâinile amândouă; am pus-o lângă grilaj, apoi m-am întins iar pe jos. Cu multă grijă, am împins cărămida pe sub grilaj, până la marginea terasei. Cărămida s-a clătinat puţin. Am strâns-o tare în mână, să nu cadă. Bunica vorbea în şoaptă:

— Ţi se pare că spun minciuni?… Dacă o luai pe verişoara ta, n-ai fi avut toate necazurile astea, nici nu te-ai fi înstrăinat aşa de noi, nici n-ai fi rămas cu copilul ăsta bolnav pe cap, nici n-ar fi fost trebuit să mai trudeşti atâta.

— Mamă, ajunge! Nici într-o mie de ani nu aş fi vrut să muncesc în magazinul unchiului. După unsprezece ani, tu tot o ţii una şi bună?

— Ce să fac, maică… mi se rupe inima când văd câte necazuri ai.

— Nu am necazuri, mamă! Sunt chiar foarte mulţumit de viaţa mea. Dumneata nu trebuie să-ţi mai faci atâta sânge rău pentru mine.

— Cum adică… vrei să spui c-a dat norocul peste tine, cu un copil înapoiat? Şi cu-atâta muncă şi eforturi…

— Du cărămida exact deasupra capului ei, a spus Asi. Aşa, vezi să nu greşeşti!

— Cum mor oamenii? a întrebat Babi cu groază.

— Ca în filme, a răspuns Asi. Îi doare, iar apoi adorm. Cel puţin, nu mai trăncănesc. Şi tu, să taci! Nu te mai speria atâta, că ne prostim de-a binelea.

Am împins cărămida puţin mai în faţă; Babi spunea „Nu o face!“, iar Asi „Dă-i drumul!“. Marginea cărămizii devenise foarte grea, nu mai puteam să o ţin cu palmele. A alunecat cu totul în jos. De frică, Babi şi-a acoperit ochii cu mâinile. Cărămida se rotea între cer şi pământ, îndreptându-se spre părul cărunt la rădăcină şi vopsit cu henna, al bunicii.

4

Imediat după bufnitura cărămizii şi după strigătul bunicii, totul s-a învălmăşit. Am coborât scările cu iuţeala vântului. Când să intru în baie, m-am ciocnit de mama, care tocmai se repezea speriată din bucătărie. Nu trebuia să mă opresc. Am intrat repede în toaletă, m-am ridicat pe vârfuri şi am încuiat uşa, apoi m-am rezemat cu spatele de ea. Inima îmi bătea atât de repede, încât îmi răsuna în urechi ca nişte lovituri de ciocan. Abia mai respiram. Am aşteptat până când vocile de-afară au început să devină mai clare. Cineva striga după apă. Mama s-a întors repede în bucătărie, din spate se auzeau şi paşii tatălui.

— Ce s-a întâmplat aşa, dintr-odată? a întrebat mama.

— Nu ştiu, o piatră, nu ştiu cât de mare, a căzut din cer şi a lovit-o la cap.

— O piatră? De unde?

— Nu cumva şi-a băgat iar coada nebunul de fiu-tău? De data asta chiar că îl omor. Grăbeşte-te, du-i apa. Unde e spirtul?

Eu tremuram de frică în spatele uşii.

— Am făcut un lucru foarte rău, a spus Babi. Când îşi vor da seama că noi suntem de vină, o să fie vai şi-amar de noi. Tatăl lui Arash o să ne omoare.

— Dar n-am făcut noi asta, a răspuns Asi încet, cu voce tremurândă. A căzut singură. Nu-i aşa, Shahab? Ţi-a alunecat din mână, a căzut singură.

Nu ştiam ce să fac, eram îngrozit. S-au auzit iarăşi voci de afară. Era un du-te-vino continuu. Distingeam lipăitul paşilor lui Arash şi Shadi. Nu ştiu pentru ce, mama şi tatăl au intrat din nou în bucătărie.

— Mai pune zahăr! striga tatăl.

— Slavă Domnului că n-a fost nimic grav, doar s-a zgâriat puţin pe faţă.

— Puţin?! E toată numai răni pe faţă, e lovită şi la umăr. Se chirceşte de durere.

— Slavă Domnului că nu i-a căzut în cap! Dumnezeu ştie ce s-ar fi întâmplat atunci.

— Ah, dacă pun mâna pe băiatul ăla… Bucăţi îl fac.

Inima îmi bătea nebuneşte, iar pe şira spinării mi se prelingea o sudoare rece.

— Care băiat?

— Nu-mi veni cu de-astea! Ştii foarte bine că ţicnitul de fiu-tău e de vină.

— Nu mai spune prostii! Copilul era aici, lângă mine. Chiar eu l-am dus la baie. Ah, bietul de el, am şi uitat… stă acolo de două ore.

Uluit, mi-am dus mâna la gură pentru a înăbuşi ţipătul de bucurie care era cât pe ce să-mi scape.

— Vai… ce mare mincinoasă e mama! a exclamat Asi.

— Să nu minţi! i-a tăiat-o tatăl nestăpânit. Dacă n-a făcut-o el, atunci cine? Că doar n-a căzut piatra din cer, de una singură.

— De unde să ştiu eu? Noi nici nu avem cărămizi în casă. Doar ai văzut bucăţile, era o cărămidă. Poate s-a desprins de pe marginea terasei şi a căzut. Bietul copil, nu ştie nimic despre toate astea, a rămas la toaletă.

De-afară se auzi glasul unchiului Hossein.

— Ăsta de unde a mai venit? s-a mirat Babi. Da’ ce repede a apărut!

Unchiul Hossein năvăli în bucătărie.

— Naser, unde eşti? Ai să-i dăm un calmant? O doare rău.

— N-am. S-o ducem la spital. Dacă va fi nevoie, îi vor da acolo.

— Ai aflat cine-i de vină? L-ai găsit pe Shahab?

Mama a intervenit pe dată:

— Ce treabă are Shahab?

— Eh, atâta doar că el ar fi în stare aşa ceva. Aici nu e mâna cuiva întreg la minte.

— Nu-l mai amestecaţi fără rost pe bietul copil în toate astea. Era cu mine. Dar pentru că nu poate să vorbească şi să se apere, îi puneţi în cârcă toate relele.

— Şi atunci cum îţi explici? Cad cărămizi din senin în capul omului?

— Cărămizile de pe marginea terasei se clatină. Din când în când, mai cade câte una. Sau poate a aruncat-o cineva din curtea vecină sau de pe stradă.

Am râs în inima mea, m-am liniştit şi mi-am recăpătat suflarea. Era cineva pe lumea asta care să mă apere.

— Vezi ce minciuni isteţe spune mama, draga de ea! s-a bucurat Babi.

— Tată, unchiule, haideţi odată, are dureri mari! ţipa Fereshteh. Trebuie s-o ducem repede la spital!

— Dă-i apa asta cu zahăr şi să mergem.

Au ieşit cu toţii în curte, ca un stol de păsări gălăgioase.

Apoi maşina a ieşit din curte şi s-a aşternut tăcerea. Am răsuflat uşurat. Dar nu mă mai puteam ţine pe picioare. M-am prelins pe lângă uşa băii şi m-am aşezat pe jos.

— Ce bine e când ai o mamă care minte, le-am spus prietenilor mei. Tocmai de-asta o iubesc.

Nu se auzea nici un sunet în toată casa. Brusc, inima mi s-a strâns din nou de veşnica mea spaimă. Dacă au plecat toţi şi m-au lăsat singur? Teama de a rămâne singur mă chinuia mai rău decât frica de ceartă sau de bătaie. Mă aşteptam mereu ca, într-o zi, toţi să mă părăsească. Când clanţa s-a rotit încet, mi-a venit inima la loc. Slavă Domnului, nu sunt singur!

— Deschide uşa, au plecat, a spus mama blând.

Ce voce obosită avea! După toată agitaţia, eram şi eu istovit. Nu mi-era frică de mama şi de mustrările ei. Am descuiat cu greutate. Palidă, mama stătea ghemuită lângă uşă. Când m-a văzut, a izbucnit în lacrimi. Mi-era milă de ea, dar nu ştiam cine e mai demn de compătimit – eu sau ea. M-a luat de mână şi m-a tras spre ea. Ajungând faţă în faţă cu ea, mi-am plecat capul.

— Ce ai făcut? m-a întrebat mama cu glas trist şi răguşit. Dacă ar fi omorât-o, pe tine te-ar fi dus la închisoare. Şi-ai fi stat într-o cămăruţă, singur-singurel. Trebuia să ştii că e ceva tare primejdios, cum de nu ţi-ai dat seama?

Ah, cât de mult o iubeam! M-am aruncat în braţele ei şi am început să plâng. Aş fi vrut să-i pot spune că dacă cineva o s-o mai vorbească de rău, o să mai fac astfel de lucruri primejdioase. Aş fi vrut să-i pot spune „Mulţumesc, mămico, sunt aşa de fericit că am o mamă mincinoasă ca tine!“.