Patti Smith, Just Kids

© 2014 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4672-2

ISBN PDF: 978-973-46-4673-9

ISBN print: 978-973-46-4450-6

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © Norman Seeff

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

PATRICIA LEE („PATTI”) SMITH s-a născut în 1946, la Chicago. A studiat pedagogia la Glassboro State College, însă în 1967 a renunţat la facultate şi a plecat să-şi încerce norocul la New York. Din 1974 a început să cînte rock, compunîndu-şi singură versurile, şi a lansat numeroase albume de succes: Horses (1974), Radio Ethiopia (1976), Easter (1978), Wave (1979). Poetă şi artistă vizuală, Patti Smith a publicat mai multe volume de poezii: Seventh Heaven (1972), Witt (1973), Babel (1978), The Coral Sea (1996), Auguries of Innocence (2005) şi un album de artă, Strange Messenger (2003). Considerată „precursoarea punkului”, a exercitat o mare influenţă în muzică, fiind o sursă de inspiraţie pentru artişti ca Michael Stipe de la R.E.M., Courtney Love sau Madonna.

Despre Robert s-au spus multe şi se vor mai spune. Tinerii vor merge ca el. Tinerele vor purta rochii albe şi vor plânge cu gândul la cârlionţii lui. Va fi condamnat şi adorat. Exagerările lui vor fi stigmatizate sau idealizate. În cele din urmă, adevărul va rămâne în opera lui, în corpul material al artistului. Nu va dispărea. Oamenii nu-l pot judeca. Pentru că arta îl cântă pe Dumnezeu şi, în ultimă instanţă, îi aparţine lui.

Prefaţă

Dormeam când a murit. Sunasem la spital să-i mai spun o dată noapte bună, dar nu mai era conştient, cufundat sub multe straturi de morfină. Am ţinut receptorul lipit de ureche şi i-am ascultat respiraţia chinuită, ştiind că nu aveam să-l mai aud niciodată.

Mai târziu mi-am aranjat lucrurile în linişte, caietul şi stiloul. Călimara din cobalt care a fost a lui. Cana mea persană, inima purpurie, o tavă cu dinţi de lapte. Am urcat încet treptele, numărându-le pe rând pe toate paisprezece. Am învelit bebeluşul în pătuţ, l-am pupat pe băieţelul meu care dormea, apoi m-am întins lângă soţul meu şi m-am rugat. Mai trăieşte încă, îmi amintesc că am şoptit. După aceea am adormit.

M-am trezit devreme şi, coborând scările, am ştiut că murise. Totul era încremenit în afară de sonorul televizorului, care rămăsese pornit peste noapte. Era pe un canal de artă. Se difuza o operă. M-a atras ecranul în timp ce Tosca îşi declara plină de forţă şi durere pasiunea pentru pictorul Cavaradossi. Era o dimineaţă răcoroasă de martie şi mi-am luat un pulover.

Am ridicat jaluzelele, iar lumina a intrat în birou. Am netezit materialul ţeapăn de pe scaun şi am ales o carte cu picturi de Odilon Redon, deschizând-o la imaginea capului unei femei ce plutea pe o mare mică. Les yeux clos¹. Un univers încă neexplorat, cuprins sub pleoapele palide. A sunat telefonul şi m-am ridicat să răspund.

Era fratele mai mic al lui Robert, Edward. Mi-a spus că-l sărutase pe Robert pentru ultima oară din partea mea, aşa cum îmi promisese. Stăteam nemişcată, îngheţată, apoi m-am întors încet, ca într-un vis, la scaun. Chiar în clipa aceea, Tosca a început minunata arie „Vissi d’arte“. Am trăit pentru iubire, am trăit pentru Artă. Am închis ochii şi mi-am împreunat mâinile. Providenţa hotărâse cum aveam să-mi iau rămas-bun.

1. Tablou de Odilon Redon din 1890.

Copiii născuţi într-o zi de luni

Când eram foarte mică, mama mă ducea la plimbare în Humboldt Park, pe lângă Prairie River. Mi-au rămas amintiri vagi, precum negativele unor fotografii, un vechi hangar pentru bărci, o estradă circulară acoperită pe jumătate, un pod de piatră arcuit. Râul strâmt se vărsa într-o lagună largă şi la suprafaţă am văzut un miracol unic. Un gât lung, curbat, ieşea dintr-o haină de pene albe.

Lebădă, a zis mama simţindu-mi încântarea. Călca apa luminoasă, bătând din aripile mari şi ridicându-se către cer.

Cuvântul singur nu reuşea să-i descrie splendoarea sau să transmită emoţia pe care o stârnea. Văzând-o, am simţit ceva ce nu puteam exprima în cuvinte, dorinţa de-a vorbi despre lebădă, de-a spune ceva despre albul ei, mişcarea ei explozivă şi aripile care băteau alene.

Lebăda s-a unit cu cerul. M-am chinuit să găsesc cuvintele care să descrie felul cum o înţelegeam eu. Lebădă, am repetat fără a fi mulţumită pe deplin şi am simţit o durere bruscă, o dorinţă arzătoare, ciudată, imperceptibilă pentru cei din jur, pentru mama, copaci sau nori.

M-am născut într-o luni, în nordul oraşului Chicago, în timpul marii furtuni de zăpadă din 1946. Am venit cu o zi mai devreme, iar bebeluşii născuţi de revelion plecau de la spital cu un frigider nou. În ciuda eforturilor pe care le-a făcut mama ca să mă ţină înăuntru, travaliul serios a început în timp ce taxiul se târa de-a lungul lacului Michigan, printr-un vârtej de zăpadă şi vânt. Tata spune că, atunci când am apărut, eram o chestie lungă şi slabă, cu bronhopneumonie, şi că am supravieţuit pentru că m-a ţinut deasupra căzii pline cu apă fierbinte.

Sora mea, Linda, m-a urmat în timpul altei furtuni de zăpadă, în 1948. N-am avut încotro şi-a trebuit să mă ridic repede la înălţime. Mama călca hainele clienţilor, iar eu stăteam pe veranda casei noastre închiriate, aşteptându-l pe vânzătorul de gheaţă şi ultima căruţă trasă de cai. Îmi dădea bucăţi de gheaţă învelite în hârtie maro. Puneam una în buzunar pentru sora mea mai mică, dar când voiam s-o scot mai târziu, descopeream că dispăruse.

Când mama a rămas însărcinată cu fratele meu, Todd, am plecat din apartamentul înghesuit din Logan Square şi ne-am mutat în Germantown, Pennsylvania. În următorii câţiva ani am locuit în case temporare făcute pentru militari şi familiile lor – barăci văruite, cu vedere spre un câmp cu flori sălbatice părăsit. Noi îi spuneam acestui câmp „Peticul“, iar vara adulţii stăteau de vorbă, fumau şi beau vin de păpădie din căni în timp ce noi, copiii, ne jucam. Mama ne-a învăţat jocurile din copilăria ei: Statui, Ţară, ţară, vrem ostaşi şi Simon spune. Făceam coroniţe din margarete şi ni le puneam la gât şi pe cap. Seara prindeam licurici în borcane, le luam luminiţele şi ne făceam inele.

Mama m-a învăţat să mă rog, m-a învăţat rugăciunea pe care-o ştia de la mama ei. Când pe pernă, Doamne, capul mi-l aşez / Mă rog ca sufletul să mi-l veghezi. La lăsarea întunericului îngenuncheam în faţa pătucului, iar ea stătea în picioare, cu veşnica ei ţigară, şi asculta cum repetam după ea. Nu-mi doream decât să spun rugăciunea, dar cuvintele mă tulburau şi o plictiseam întruna cu întrebări. Ce e sufletul? Ce culoare are? Bănuiam că sufletul meu era neastâmpărat şi putea să fugă în timp ce visam şi să nu se mai întoarcă. Mă străduiam din răsputeri să nu adorm, să-l ţin înăuntrul meu, unde-i era locul.

Poate pentru a-mi satisface curiozitatea, mama m-a înscris la şcoala de duminică. Ne puneau să învăţăm totul pe dinafară, versete din Biblie şi cuvintele lui Iisus. Apoi stăteam la coadă şi eram răsplătiţi cu o lingură de miere. Nu era decât o lingură în borcan pentru mulţi copii care tuşeau. M-am ferit de lingură din instinct, dar am acceptat rapid noţiunea de Dumnezeu. Îmi făcea plăcere să-mi imaginez o prezenţă deasupra noastră, mişcându-se necontenit, ca nişte stele lichide.

Nefiind mulţumită de rugăciunea pentru copii, am rugat-o pe mama să mă lase să-mi fac una a mea. M-am simţit uşurată când n-am mai fost nevoită să repet cuvintele Sufletul în somn de mi l-oi da, / Primeşte-l, Doamne, în grija ta şi am putut să spun ce era în inima mea. Eliberată, stăteam întinsă în pat, lângă soba cu cărbune, şi înşiram răspicat scrisori lungi către Dumnezeu. Nu prea dormeam mult şi probabil că-l deranjam cu legămintele, viziunile şi ideile mele nesfârşite. Dar cu trecerea timpului am ajuns la un alt fel de rugăciune, tăcută, unde trebuia mai degrabă să asculţi decât să vorbeşti.

Micul meu torent de cuvinte se risipea într-un sentiment complicat, ce se întindea şi se îndepărta. Aşa am intrat în nimbul imaginaţiei. Acest proces a fost intensificat de febra provocată de gripă, pojar, varicelă şi oreion. Le-am avut pe toate şi, odată cu fiecare dintre ele, mi se dăruia şi privilegiul unui nou nivel de conştiinţă. Cufundată în propriul sine, cu simetria unui fulg de nea învârtindu-se deasupra mea, intensificându-se prin pleoapele mele, am prins o amintire foarte preţioasă, o bucată din caleidoscopul cerului.

Pasiunea pentru rugăciune a fost întrecută încet-încet de pasiunea pentru cărţi. Stăteam la picioarele mamei, uitându-mă cum îşi bea cafea şi fuma, cu o carte în poală. Mă intriga felul în care era absorbită de carte. Deşi nu eram nici măcar la grădiniţă, îmi plăcea să mă uit la cărţile ei, să le pipăi hârtia şi să ridic foiţa ce proteja pagina cu titlul. Voiam să ştiu ce era în ele, ce îi captiva atât de tare atenţia. Când a văzut că-i ascunsesem sub pernă Cartea martirilor, volumul vişiniu al lui Foxe, în speranţa că aveam să-i absorb înţelesul, mama m-a pus să mă aşez şi-a început procesul complicat de-a mă învăţa să citesc. Cu mult efort, am trecut de la Mother Goose la Dr. Seuss. Când n-a mai fost nevoie să mă înveţe, mi-a dat voie să stau lângă ea pe canapeaua noastră tapiţată, ea citind The Shoes of the Fisherman¹, iar eu – Pantofiorii roşii².

Eram absolut înnebunită după cărţi. Îmi doream cu ardoare să le citesc pe toate, iar cele pe care le citeam îmi stârneau noi dorinţe. Poate că aveam să plec în Africa şi să-mi ofer serviciile lui Albert Schweitzer³ sau, cu o căciulă de raton şi un corn cu praf de puşcă, să apăr oameni precum Davy Crockett⁴. Puteam să urc pe Himalaya şi să trăiesc într-o peşteră, învârtind o roată de rugăciune budistă şi făcând pământul să se rotească. Dar cea mai mare dorinţă a mea era să mă exprim, iar fratele şi sora au fost primii mei complici plini de entuziasm în culegerea roadelor imaginaţiei. Îmi ascultau poveştile cu mare atenţie, jucau plini de bunăvoinţă în piesele pe care le scriam şi luptau cu mult curaj în războaiele mele. Avându-i de partea mea, orice părea să fie posibil.

Primăvara eram adesea bolnavă şi condamnată să stau în pat, silită să-mi aud prietenii cum se jucau afară prin fereastra deschisă. Vara, cei mai mici dintre ei veneau lângă patul meu şi-mi raportau cât au mai cucerit din teritoriul inamic. Am pierdut multe bătălii în lipsa mea şi trupele mele obosite se strângeau lângă patul meu, iar eu le binecuvântam citind din biblia copiilor-soldaţi, A Child’s Garden of Verses de Robert Louis Stevenson.

Iarna construiam cazemate de zăpadă, iar eu conduceam campania: eram general, desenam hărţi şi făceam strategii în timp ce atacam şi ne retrăgeam. Luptam în războaiele străbunicilor noştri irlandezi, cel portocaliu şi cel verde. Purtam portocaliu, dar fără să ştim ce însemna. Pur şi simplu astea erau culorile noastre. Când ne pierdeam interesul, propuneam un armistiţiu şi mă duceam s-o vizitez pe prietena mea Stephanie. Zăcea la pat din cauza unei boli pe care n-o înţelegeam cu adevărat, o formă de leucemie. Era mai mare decât mine, avea în jur de doisprezece ani, pe când eu aveam opt. Nu prea ştiam ce să-i spun şi probabil că n-o ajutam prea tare, dar părea să se bucure mult de prezenţa mea. Cred că eram atrasă de ea nu pentru că aveam o inimă mare, ci pentru că eram fascinată de lucrurile ei. Sora ei mai mare îmi punea hainele ude la uscat şi ne aducea cacao şi biscuiţi cu graham pe o tavă. Stephanie stătea sprijinită de un munte de perne, iar eu îi spuneam tot felul de poveşti şi-i citeam benzi desenate.

Mă minunam văzându-i colecţia de benzi desenate, teancuri câştigate pentru că-şi petrecuse copilăria în pat, fiecare număr din Superman, Little Lulu, Classic Comics şi House of Mystery. Într-o cutie veche de trabucuri păstra toate talismanele din 1953: o roată de ruletă, o maşină de scris, un patinator, calul roşu cu aripi Mobil, Turnul Eiffel, un pantof de balet şi amulete în forma celor patruzeci şi opt de state. Puteam să mă joc cu ele la nesfârşit şi, dacă avea dubluri, mi le dădea mie.

Aveam o ascunzătoare secretă lângă patul meu, sub podea. Acolo îmi ţineam comorile – bile de sticlă câştigate la joc, cartonaşe de colecţionat, obiecte religioase salvate de prin tomberoane catolice: iconiţe din carton vechi, scapulare uzate, sfinţi din ghips cu mâinile şi picioarele ciobite. Puneam şi prada de la Stephanie tot acolo. Ceva îmi spunea că n-ar trebui să primesc cadouri de la o fată bolnavă, dar tot o făceam şi le ascundeam, un pic ruşinată.

Îi promisesem s-o vizitez de Ziua Îndrăgostiţilor, dar nu m-am dus. Îndatoririle mele în calitate de general al armatei de fraţi, surori şi băieţi din vecini îmi apăsau greu umerii şi trebuia să ne ocupăm de multă zăpadă. A fost o iarnă grea în anul ăla. A doua zi, după-amiază, mi-am părăsit postul ca să stau cu ea şi să bem cacao. Era foarte tăcută şi m-a rugat stăruitor să mai stau, chiar dacă i se închideau ochii.

Am scotocit prin cutia ei cu bijuterii. Era roz, iar când o deschideai, o balerină se învârtea ca o zână a dulciurilor. Eram atât de fascinată de o insignă de patinaj de-a ei, încât am strecurat-o în mănuşă. Am stat încremenită lângă ea multă vreme şi am plecat în linişte, în timp ce dormea. Am îngropat insigna printre comorile mele. Am dormit prost în noaptea aia, având mari remuşcări din cauza a ceea ce făcusem. Dimineaţă eram prea bolnavă ca să mă duc la şcoală şi am stat în pat, plină de vinovăţie. Am jurat să-i dau insigna înapoi şi să-i cer iertare.

A doua zi era ziua de naştere a surorii mele, Linda, însă nu avea să fie nici o petrecere. Lui Stephanie îi era foarte rău, iar mama şi tatăl meu s-au dus la spital să doneze sânge. Când s-au întors, tata plângea, iar mama a îngenuncheat lângă mine ca să-mi spună că Stephanie murise. Durerea ei s-a preschimbat repede în grijă când mi-a pus mâna pe frunte. Ardeam toată.

Apartamentul nostru a intrat în carantină. Aveam scarlatină. În anii ’50 scarlatina era o boală de temut, pentru că evolua adesea într-o formă fatală de febră reumatică. Uşa noastră a fost vopsită în galben. Silită să stau în pat, n-am putut să merg la înmormântarea lui Stephanie. Mama ei mi-a adus colecţia de benzi desenate şi cutia ei de trabucuri plină cu talismane. Acum aveam totul, toate comorile ei, dar eram mult prea bolnavă ca să mă uit la ele. Atunci am simţit greutatea păcatului, chiar şi a unui păcat atât de mic ca o insignă furată. M-am gândit că nu conta cât de bună îmi doream eu să fiu, n-aveam cum să ajung vreodată să fiu perfectă. Şi Stephanie n-avea să mă ierte niciodată. Dar, stând întinsă acolo noapte de noapte, mi-am dat seama că aş putea să-i vorbesc rugându-mă la ea sau măcar rugându-l pe Dumnezeu să intervină în favoarea mea.

Robert era foarte fascinat de povestea asta şi uneori, în duminicile reci şi leneşe, mă ruga să i-o mai spun o dată.

— Spune-mi povestea cu Stephanie, zicea.

Nu lăsam deoparte nici un detaliu în dimineţile noastre lungi sub pătură, spunând poveşti din copilărie, cu durerea şi magia ei, în timp ce încercam să ne prefacem că nu ne era foame. Şi, când ajungeam la partea unde deschideam cutia cu bijuterii, el striga mereu:

— Patti, nu…

Râdeam de versiunile noastre mai mici, zicând că eu eram o fată rea care încerca să fie bună, iar el era un băiat bun care încerca să fie rău. De-a lungul anilor, rolurile aveau să se schimbe, o dată şi apoi încă o dată, până am ajuns să ne acceptăm natura duală. Aveam în noi principii opuse, lumină şi întuneric.

Eram o copilă visătoare, somnambulă. Îmi necăjeam profesorii pentru că puteam să citesc de mică, dar nu puteam să folosesc acest lucru într-un fel pe care ei îl considerau practic. Unul după altul, scriau în carnet că visam prea mult cu ochii deschişi, că eram mereu în altă parte. Nu pot să spun unde anume eram, dar deseori asta mă făcea să ajung la colţ, stând pe un scaun înalt, cu un coif din hârtie pe cap, în văzul tuturor.

Mai târziu aveam să fac nişte desene mari, amănunţite, ale acestor momente umilitoare şi amuzante pentru Robert. Se bucura foarte mult de ele, părea să aprecieze toate calităţile care mă îndepărtau sau mă înstrăinau de alţii. Prin acest dialog vizual, amintirile mele din copilărie au devenit ale lui.

Am fost nefericită când ne-au dat afară din Peticul nostru şi a trebuit să ne facem bagajele şi s-o luăm de la capăt în sudul New Jersey-ului. Mama a născut al patrulea copil, pe care am ajutat-o cu toţii să-l crească, o fetiţă bolnăvicioasă, dar veselă, pe nume Kimberly. Mă simţeam izolată şi ruptă de toate în mlaştinile, livezile de piersici şi fermele de porci din împrejurimi. M-am adâncit în cărţi şi am început să încropesc o enciclopedie care n-a ajuns decât până la Simón Bolívar. Tatăl meu mi-a format gustul pentru SF şi o vreme m-am tot dus cu el să investigăm activitatea OZN-urilor de pe cer de deasupra sălii de dans din zonă, în timp ce el punea mereu întrebări legate de originea vieţii noastre.

Când am împlinit unsprezece ani, nimic nu-mi plăcea mai mult decât să mă plimb în neştire cu căţelul meu prin pădurile din preajmă. Peste tot în jur vedeai nap indian, iască şi buruiana-dihorului răsărind din argila roşie. Găseam un loc bun ca să fiu singură, să mă opresc şi să-mi rezem capul de un buştean căzut lângă un pârâiaş plin de mormoloci.

Eu şi fratele meu, Todd, care era un locotenent fidel, ne târam vara pe burtă pe câmpurile prăfuite de lângă cariere. Sora mea cea ascultătoare era la post ca să ne panseze rănile şi să ne dea apa de care aveam mare nevoie din plosca de armată a tatălui meu.

Într-o astfel de zi, pe când şchiopătam către casă, întorcându-mă de pe front sub nicovala soarelui, m-a oprit mama.

— Patricia, m-a certat, ia-ţi o bluză pe tine!

— E prea cald, m-am văitat. Nimeni nu poartă bluză.

— O fi cald, dar a venit vremea să porţi o bluză. Eşti o domnişoară de-acum.

Am protestat vehement şi am anunţat că nu eram altceva decât eu însămi, că eram din clanul lui Peter Pan şi noi nu creşteam.

Am făcut ca mama şi m-am îmbrăcat cu o bluză, dar nu pot să spun cât de trădată m-am simţit atunci. M-am uitat cu mâhnire la ea cum îşi vedea de treburile casnice, observând trupul ei de femeie bine dotat. Toate păreau să fie împotriva firii mele. Mirosul puternic de parfum şi urmele roşii de ruj, atât de puternice în anii ’50, mă revoltau. O vreme am fost supărată pe ea. Ea era mesagerul, dar şi mesajul. Uluită şi sfidătoare, cu căţelul alături, visam să călătoresc. Să fug şi să intru în Legiunea străină, să ajung tot mai sus şi să umblu prin deşert cu oamenii mei.

Îmi găseam liniştea în cărţi. Lucru ciudat, Louisa May Alcott mi-a oferit o perspectivă pozitivă asupra destinului meu de femeie. Jo, cea mai băieţoasă dintre cele patru surori March din Micuţele doamne, scrie ca să-şi susţină familia, chinuindu-se să se descurce în timpul războiului civil. Umple foaie după foaie cu scrisul ei rebel, publicat mai târziu în paginile literare ale ziarului local. Mi-a dat curajul unui nou ţel şi n-a trecut multă vreme până când cream povestioare şi născoceam tot felul de basme pentru fratele şi sora mea. De atunci am îndrăgit ideea că aveam să scriu o carte.

Un an mai târziu, tata ne-a dus într-o excursie la Muzeul de artă din Philadelphia – ceva foarte rar. Părinţii mei lucrau din greu şi era obositor şi scump să duci patru copii la Philadelphia cu autocarul. A fost singura excursie pe care am făcut-o cu familia şi prima dată când am luat contact direct cu arta. Am simţit că mă identificam fizic cu picturile lungi, leneşe, de Modigliani, am fost emoţionată de modelele elegante şi nemişcate ale lui Sargent şi Thomas Eakins, ameţită de lumina emanată de impresionişti. Dar cel mai tare m-au marcat tablourile dintr-o sală dedicată lui Picasso, de la arlechini la cubism. Încrederea sa brutală mi-a tăiat respiraţia.

Tata admira tehnica şi simbolismul din opera lui Salvador Dalí, dar nu găsea nimic interesant la Picasso şi pentru prima dată n-am fost deloc de acord cu el. Mama era ocupată cu fraţii mei, care patinau pe podelele din marmură alunecoase. Sunt sigură că, în timp ce coboram cu toţii scara cea mare, păream la fel ca de obicei, o fată de doisprezece ani, bosumflată şi deşirată. Dar în taină ştiam că fusesem transformată, emoţionată de revelaţia că oamenii creează artă, că a fi artist înseamnă să vezi ceea ce nu văd ceilalţi.

N-aveam nici o dovadă că aş fi avut stofă de artistă, dar îmi doream grozav lucrul ăsta. Îmi închipuiam că simt chemarea şi mă rugam să fie adevărat. Dar într-o seară, în timp ce mă uitam la The Song of Bernadette cu Jennifer Jones, mi-am dat seama brusc că tânăra sfântă nu ceruse să fie chemată. Cea care dorea să fie sfântă era maica stareţă, chiar când Bernadette, o fată umilă de la ţară, a fost cea aleasă. Asta m-a îngrijorat. M-am întrebat dacă aveam într-adevăr chemare de artistă. Nu mă deranja suferinţa vocaţiei, dar mă înspăimânta gândul de-a nu avea chemare.

M-am înălţat brusc cu câţiva centimetri. Aveam aproape un metru şaptezeci şi doi şi de-abia patruzeci şi cinci de kilograme. La paisprezece ani nu mai eram comandantul unei armate mici şi fidele, ci o ratată slăbănoagă, luată peste picior pentru că era pe treapta cea mai de jos a scării sociale la şcoală. M-am cufundat în cărţi şi rock’n-roll, cele două feluri în care puteai evada dacă erai adolescent în 1961. Părinţii mei lucrau noaptea. După ce ne făceam treburile prin casă şi temele, Toddy, Linda şi cu mine dansam pe muzica lui James Brown, Shirelles, Hank Ballard and the Midnighters. Cu toată modestia, pot să spun că eram la fel de buni la dans cum eram şi la bătălie.

Desenam, dansam şi scriam poezii. Nu eram talentată, dar aveam imaginaţie, iar profesorii mă încurajau. Când am câştigat un concurs sponsorizat de magazinul de vopsele Sherwin-Williams din localitate, opera mea a fost pusă în vitrină şi am primit destui bani ca să cumpăr o cutie de lemn cu tot ce-i trebuie unui artist şi nişte vopsele. Mergeam pe la biblioteci şi prin târgurile organizate de biserici ca să găsesc cărţi de artă. Pe vremea aia puteai să găseşti volume frumoase la un preţ de nimic şi petreceam mult timp în lumea lui Modigliani, Dubuffet, Picasso, Fra Angelico şi Albert Ryder.

Mama mi-a făcut cadou The Fabulous Life of Diego Rivera când am împlinit şaisprezece ani. Am fost fascinată de picturile lui murale, de descrierea călătoriilor şi-a aventurilor lui, de poveştile de dragoste şi munca lui. În vara aia mi-am găsit o slujbă la o fabrică ce nu avea nici un sindicat, unde inspectam ghidoanele de la triciclete. Era un loc de muncă oribil. Mă pierdeam în visuri şi-mi făceam treaba. Tânjeam să intru în frăţia artiştilor, cu foamea, felul lor de-a se îmbrăca, evoluţia şi rugăciunile lor. Mă lăudam că într-o zi aveam să fiu amanta unui artist. Nu exista ceva mai romantic pentru mintea mea tânără. Mă imaginam ca Frida pentru Diego, muză şi creatoare. Visam să întâlnesc un artist pe care să-l iubesc şi să-l susţin şi lângă care să pot lucra.

Robert Michael Mapplethorpe s-a născut într-o luni, pe 4 noiembrie 1946. Crescut în Floral Park, Long Island, al treilea din şase fraţi, era un băieţel neastâmpărat, cu o copilărie fără griji, dar marcată delicat de fascinaţia pentru frumuseţe. Ochii lui tineri memorau orice joc de lumini, strălucirea unei bijuterii, ornamentele bogate ale unui altar, lustrul unui saxofon auriu sau un câmp de stele albastre. Era îndatoritor şi timid, cu o fire pedantă. Chiar şi în copilărie, era agitat şi dorea să provoace agitaţie.

Lumina cădea pe paginile cărţii de colorat, peste mâinile lui de copil. Coloratul îl încânta, nu să umple spaţiul, ci să aleagă culorile pe care nu le-ar fi ales nimeni. În verdele dealurilor, el vedea roşu. Zăpadă purpurie, piele verde, soare argintiu. Îi plăcea efectul pe care-l avea asupra celorlalţi, faptul că îi deranja pe fraţii lui. A descoperit că avea talent la desen. Era un desenator înnăscut şi în taină răsucea şi abstractiza imaginile, simţind cum îi creşteau puterile. Era artist şi o ştia. Nu era o idee copilărească. Pur şi simplu recunoştea ce era al lui.

Lumina cădea pe piese din setul de făcut bijuterii mult îndrăgit de Robert, pe sticlele din email şi periile micuţe. Avea degete agile. Se bucura că putea să facă şi să decoreze broşe pentru mama lui. Nu-i păsa că era o treabă de fete, că un set de făcut bijuterii era un cadou tradiţional de Crăciun pentru fete. Fratele lui mai mare, care era foarte bun la sport, îl lua peste picior când lucra. Mama lui, Joan, fuma ţigară după ţigară şi se bucura când îşi vedea băiatul stând la masă şi făcându-i încă un colier din mărgeluţe indiene. Erau precursoarele colierelor cu care avea să se împodobească singur mai târziu, după ce se rupsese de tatăl lui şi lăsase în urmă ideile catolice, comerciale şi militare, după LSD şi hotărârea de-a trăi doar pentru artă.

N-a fost uşor pentru Robert să se rupă de toate astea. Ceva dinăuntrul lui nu putea fi ignorat, dar voia şi să le facă pe plac părinţilor. Robert vorbea rar despre copilăria lui sau despre familie. Zicea mereu că a fost crescut bine, că a fost ocrotit şi n-a dus lipsă de nimic, dacă era vorba de lucruri practice. Dar îşi reprima mereu sentimentele reale, imitând natura stoică a tatălui său.

Mama lui visa să-l vadă preot. Lui îi plăcuse să fie băiat de altar, dar mai mult pentru că putea intra în locuri secrete, în sacristie, în încăperi interzise şi pentru costume şi ritualuri. Nu avea o relaţie religioasă sau evlavioasă cu Biserica, doar una estetică. Îl atrăgea fiorul luptei dintre bine şi rău, poate pentru că reflecta propriul lui conflict interior şi scotea la iveală o limită pe care se putea să fie nevoit s-o depăşească. Cu toate astea, la prima împărtăşanie a fost mândru că făcuse acest lucru sacru, i-a plăcut să fie în centrul atenţiei. A purtat un papion imens, à la Baudelaire, şi o banderolă ca a unui Arthur Rimbaud foarte sfidător.

În casa părinţilor lui nu era nici urmă de cultură sau dezordine boemă. Era ordonată şi curată, un model al sensibilităţii burgheze de după război, cu revistele pe raftul pentru reviste, bijuteriile în cutia pentru bijuterii. Tatăl lui, Harry, putea fi dur şi critic, iar Robert a moştenit calităţile astea de la el, pe lângă degetele sale puternice şi sensibile. De la mama lui a luat simţul ordinii şi zâmbetul strâmb, care îl făcea să pară mereu că ascundea un secret.

Câteva dintre desenele lui Robert au fost puse pe peretele din hol. Cât a stat acasă, a făcut tot ce-a putut ca să fie un fiu ascultător, alegând chiar şi specializarea pe care a vrut-o tatăl lui – artă comercială. Dacă a descoperit ceva de unul singur, a ţinut pentru el.

Lui Robert îi plăcea foarte mult să audă aventurile mele din copilărie, dar când îl întrebam despre ale lui, n-avea multe de zis. Spunea că familia lui nu vorbea mult, nu citea şi nu împărtăşea sentimente intime. Nu aveau nici o mitologie comună, nici o poveste despre trădare, comori şi cazemate de zăpadă. Era o viaţă sigură, dar nu de basm.

— Tu eşti familia mea, zicea el.

Eram foarte tânără când am rămas gravidă.

În 1966, la sfârşitul verii, m-am culcat cu un băiat care era şi mai neexperimentat decât mine şi am procreat instantaneu. Am mers la un doctor, care nu m-a crezut şi a scăpat de mine cu o predică despre ciclu. Dar, pe măsură ce treceau săptămânile, ştiam că eram însărcinată.

Am crescut pe vremea când sexul şi căsătoria erau sinonime absolute. Nu exista nici o formă de contracepţie, iar eu, la nouăsprezece ani, nu ştiam nimic despre sex. Împreunarea noastră a fost aşa de trecătoare, aşa de delicată, încât nu eram foarte sigură că fusese dusă până la capăt. Dar natura, cu forţa ei, a avut ultimul cuvânt. Nu mi-a scăpat ironia faptului că tocmai eu, care nu voisem nici să fiu fată, nici să cresc, treceam prin această încercare. Natura m-a făcut să fiu mai umilă.

Băiatul, care nu avea decât şaptesprezece ani, era aşa de lipsit de experienţă, încât nu putea fi tras la răspundere. Trebuia să mă ocup eu de tot. În dimineaţa de Ziua Recunoştinţei, stăteam pe patul din spălătoria casei părinţilor mei. Acolo dormeam când lucram vara la fabrică şi în restul anului, când mergeam la Colegiul de pedagogie din Glassboro. Îi auzeam pe mama şi pe tata cum făceau cafea şi pe fraţii mei cum râdeau la masă. Eram cea mai mare şi mândria familiei, pentru că lucram ca să pot merge la colegiu. Tata îşi făcea griji că nu eram destul de atrăgătoare ca să-mi găsesc un soţ şi se gândea că meseria de învăţătoare era mai sigură. Ar fi fost o lovitură pentru el dacă nu-mi terminam studiile.

Am stat multă vreme şi m-am uitat la mâinile aşezate pe pântece. Îl absolvisem pe băiat de orice responsabilitate. Era ca un fluture ce se zbătea în cocon şi nu mă puteam hotărî să-i tulbur ieşirea greoaie în lume. Ştiam că n-avea ce să facă. Mai ştiam şi că nu eram în stare să am grijă de un copil mic. Cerusem ajutorul unei profesoare binevoitoare, care găsise un cuplu educat ce-şi dorea un copil.

M-am uitat cu atenţie prin încăpere: o maşină de spălat şi un uscător, un coş mare, din nuiele, plin până la refuz cu rufe nespălate, cămăşile tatei împăturite pe masa de călcat. O măsuţă pe care-mi pusesem creioanele pentru desen, caietul de desen, un exemplar din Iluminările. Stăteam şi mă pregăteam să dau ochii cu părinţii, rugându-mă în şoaptă. O clipă m-am simţit ca şi cum aveam să mor, dar la fel de repede am ştiut că o să fie bine.

E imposibil să exagerez calmul brusc pe care l-am simţit. O senzaţie copleşitoare că am o misiune mi-a eclipsat temerile. Am pus toate astea pe seama copilului, imaginându-mi că empatiza cu situaţia în care mă aflam. Mă simţeam stăpână pe mine. Aveam să-mi fac datoria şi să fiu puternică şi sănătoasă. Nu aveam să mă uit înapoi. Nu aveam să mă mai duc la fabrică sau la colegiu. Aveam să fiu artistă. Aveam să dovedesc ce pot să fac şi, după ce-am luat această hotărâre, m-am ridicat şi m-am îndreptat spre bucătărie.

Am fost dată afară de la colegiu, dar nu-mi mai păsa. Ştiam că nu eram făcută să fiu învăţătoare, deşi mi se părea o meserie admirabilă. Am continuat să locuiesc în spălătorie.

Colega mea de la colegiu, Janet Hamill, mi-a ridicat moralul. Îşi pierduse mama şi a venit să stea cu familia mea. Am împărţit camera mea micuţă cu ea. Amândouă aveam visuri mari, dar şi aceeaşi dragoste pentru rock’n-roll, şi ne petreceam seri întregi vorbind despre Beatles contra Rolling Stones. Am stat la coadă ore în şir la Sam Goody’s ca să cumpărăm Blonde on Blonde, scotocind toată Philadelphia în căutarea unei eşarfe aşa cum purta Bob Dylan pe copertă. Am aprins lumânări pentru el când a făcut un accident cu motocicleta. Am stat întinse în iarba înaltă, ascultând „Light My Fire“ la radioul din maşina rablagită a lui Janet, parcată pe marginea drumului, cu portierele deschise. Ne-am tăiat fustele lungi ca să fie la fel de scurte ca fusta Vanessei Redgrave în Blow-Up şi am căutat prin magazinele second-hand paltoane în stil militar precum cele purtate de Oscar Wilde şi Baudelaire.

Janet a continuat să-mi fie o prietenă de încredere cât am fost însărcinată, dar – când sarcina a înaintat – a trebuit să-mi caut adăpost în altă parte. Vecinii îi judecau pe-ai mei şi le făceau viaţa grea, tratându-i ca şi când ar fi ascuns o delincventă. Am găsit o familie dispusă să mă găzduiască, pe care o chema tot Smith, ceva mai la sud, lângă mare. Un pictor şi soţia lui, olăriţă, au fost foarte buni şi m-au primit la ei. Aveau un băieţel şi atmosfera din casa lor era disciplinată, dar plină de dragoste, cu mâncare bio, muzică clasică şi artă. Mă simţeam singură, dar Janet mă vizita când putea. Aveam puţini bani de buzunar. Duminica mergeam mult pe jos, până la o cafenea de pe plajă care nu avea clienţi, şi luam o cafea şi o gogoaşă cu gem, două lucruri interzise într-o casă unde nu se servea decât mâncare sănătoasă. Savuram aceste mici plăceri, puneam douăzeci şi cinci de cenţi în tonomat şi ascultam „Strawberry Fields“ de trei ori la rând. Era ritualul meu, iar vocea lui John Lennon îmi dădea putere când simţeam că mi-e greu.

După vacanţa de Paşte au venit părinţii să mă ia. Travaliul a coincis cu luna plină. M-au dus la spitalul din Camden. Din cauză că nu eram măritată, asistentele medicale erau foarte crude şi nepăsătoare şi m-au lăsat pe masă câteva ore înainte să-i spună doctorului că începuse travaliul. Au râs de mine pentru că arătam precum beatnicii şi de purtarea mea imorală, zicându-mi „fata lui Dracula“ şi ameninţând că-mi taie părul lung şi negru. Când a venit, doctorul s-a supărat foarte tare. L-am auzit cum ţipa la asistente că fătul era întors şi că n-ar fi trebuit să mă lase singură. Printr-o fereastră deschisă, în timp ce treceam prin travaliu, puteam să-i aud pe băieţii care cântau a capella toată noaptea. Melodii pe patru voci pe străzile din Camden, New Jersey. După ce-a început să-şi facă efectul anestezicul, ultimul lucru pe care mi-l amintesc e faţa îngrijorată a doctorului şi şoaptele celor din jur.

Copilul meu s-a născut în ziua în care se comemora bombardamentul de la Guernica. Mi-amintesc că m-am gândit la tablou – o mamă care plângea ţinându-şi în braţe copilul mort. Deşi braţele mele aveau să fie goale, iar eu plângeam, copilul meu avea să trăiască, era sănătos şi avea să fie bine îngrijit. Credeam asta din tot sufletul.

De Ziua Eroilor⁵ am luat autocarul până la Philadelphia ca să vizitez statuia Ioanei d’Arc de lângă Muzeul de artă. Nu era acolo când mersesem prima dată la muzeu cu familia mea, în copilărie. Ce frumoasă era pe calul ei, ridicându-şi steagul spre soare, o adolescentă care a salvat tronul din Reims pentru prinţul ei şi a luptat să-şi elibereze ţara doar ca să fie trădată şi arsă pe rug în ziua aceea. Tânăra Ioana pe care o cunoscusem din cărţi şi copilul pe care nu aveam să-l cunosc. Le-am jurat amândurora că aveam să fac ceva cu viaţa mea, apoi m-am îndreptat spre casă, oprindu-mă la magazinul second-hand din Camden ca să cumpăr un pardesiu gri lung.

În aceeaşi zi, în Brooklyn, Robert a luat acid. A făcut curat pe masa la care lucra, aranjându-şi caietul de desen şi creioanele pe o masă mai joasă, cu o pernă pe care să stea. A pus o nouă coală de hârtie cretată pe masă. Ştia că s-ar putea să nu mai fie în stare să deseneze odată ce-şi făcea efectul acidul, însă voia să aibă uneltele aproape în caz că urma să aibă nevoie de ele. Mai încercase să lucreze luând acid, dar ajunsese în zonele negative, zone pe care avea puterea să le evite în mod normal. Deseori, frumuseţea pe care o vedea era o iluzie, iar rezultatele – agresive şi neplăcute. Nu se gândea la ce însemnau toate astea. Pur şi simplu aşa era.

LSD-ul i s-a părut slab la început şi a fost dezamăgit, pentru că luase mai mult decât de obicei. Trecuse prin faza de anticipare şi agitaţie nervoasă. Îi plăcea sentimentul ăla. A urmărit fiorul şi frica înflorindu-i în stomac. Acelaşi lucru îl simţea şi când era băiat de altar şi stătea în spatele perdelelor de catifea, îmbrăcat cu roba lui mică, ţinând crucea, gata să defileze.

Şi-a dat seama că n-avea să se întâmple nimic.

A aranjat o ramă aurită de deasupra poliţei. A observat cum îi curgea sângele prin vene, de-a lungul încheieturii, şi marginile lucioase ale manşetei. A văzut camera drept avioane, sirene şi căţei, pereţii pulsând. Şi-a dat seama că strângea din dinţi. Şi-a observat respiraţia ca de zeu căzut. O luciditate teribilă l-a copleşit, o forţă de stop-cadru l-a făcut să se prăbuşească în genunchi. Un şir de amintiri întinse ca o caramelă – feţele acuzatoare ale colegilor cadeţi, apă sfinţită inundând latrina, colegi de clasă trecând ca nişte câini indiferenţi, dezaprobarea tatăl său, expulzarea din ROTC⁶ şi lacrimile mamei sale, însângerând împreună cu propria singurătate apocalipsa lumii sale.

A încercat să se ridice. Avea picioarele complet amorţite. A reuşit să se ridice şi şi-a frecat picioarele. Venele de la mâini îi erau neobişnuit de proeminente. Şi-a dat jos cămaşa scăldată în lumină şi umezeală, părăsind închisoarea pielii.

S-a uitat în jos, la hârtia de pe masă. Vedea desenul acolo, deşi nici nu era început încă. S-a ghemuit din nou şi a lucrat încrezător, în ultimele raze de lumină ale după-amiezii. A făcut două desene, delicate şi amorfe. A scris cuvintele pe care le văzuse şi a simţit gravitatea a ceea ce scrisese: Distrugerea universului. 30 mai ’67.

E bine, s-a gândit, un pic trist. Pentru că nimeni n-avea să vadă ce văzuse el, nimeni n-avea să înţeleagă. Era obişnuit cu senzaţia asta. O avusese toată viaţa, doar că în trecut încercase să îndrepte lucrurile, ca şi când ar fi fost vina lui. O compensase fiind drăguţ, căutând aprobarea tatălui său, a profesorilor, a celor de vârsta lui.

Nu ştia sigur dacă era un om bun sau rău. Dacă era altruist. Dacă era demonic. Dar ştia sigur un lucru. Era artist. Şi nu avea să-şi ceară scuze pentru asta niciodată. S-a rezemat de perete şi a fumat o ţigară. Se simţea învăluit de claritate, un pic zguduit, dar ştia că nu era decât ceva fizic. Mai era o altă senzaţie ce se înfiripa şi pentru care nu avea cuvinte. Se simţea stăpân pe situaţie. N-avea să mai fie sclav.

Când s-a lăsat noaptea, şi-a dat seama că-i era sete. Îi era poftă de lapte cu ciocolată. Unul dintre locurile unde se găsea era deschis. S-a scotocit după nişte mărunţiş, a dat colţul şi s-a îndreptat către Myrtle Avenue, zâmbind în întuneric.

În primăvara anului 1967 mi-am evaluat viaţa. Născusem o fetiţă sănătoasă şi o dădusem în grija unei familii iubitoare şi educate. Renunţasem la colegiul de pedagogie, neavând disciplina, concentrarea şi nici banii necesari ca să continui. Aveam o slujbă temporară, plătită cu salariul minim pe economie, într-o fabrică de manuale din Philadelphia.

Grija mea cea mai presantă era încotro s-o apuc acum şi ce să fac când ajung acolo. Continuam să sper că eram o artistă, deşi ştiam că nu-mi permit să merg la şcoala de artă şi să trăiesc din asta. Nu mă ţinea nimic acasă, nu aveam nici o perspectivă, nu simţeam că aparţin comunităţii. Părinţii ne-au crescut într-o atmosferă de dialog religios, de compasiune şi respectare a drepturilor civile, însă atitudinea în zona rurală din South Jersey nu era deloc în favoarea artiştilor. Cei câţiva prieteni pe care-i aveam se mutaseră la New York ca să scrie poezii şi să studieze la şcoala de artă, iar eu mă simţeam foarte singură.

M-am consolat cu Arthur Rimbaud, pe care-l găsisem într-o librărie aflată vizavi de autogara din Philadelphia, când aveam şaisprezece ani. Privirea lui mândră de pe coperta Iluminărilor a întâlnit-o pe a mea. Avea o inteligenţă nerespectuoasă, care m-a incitat, şi l-am acceptat drept prieten, semen, ba chiar şi dragoste secretă. Cum n-aveam nouăzeci şi nouă de cenţi ca să cumpăr cartea, am băgat-o în buzunar.

Rimbaud avea cheia unui limbaj mistic pe care-l devoram, chiar dacă nu puteam să-l descifrez complet. Dragostea mea neîmpărtăşită era la fel de adevărată pentru mine ca tot ce trăisem. La fabrica unde lucram, cu un grup de femei dure şi analfabete, eram hărţuită în numele lui. Mă bănuiau că eram comunistă pentru că citeam o carte într-o limbă străină şi mă ameninţau la baie, împingându-mă să-l denunţ. Fierbeam în atmosfera aia. Pentru el scriam şi visam. A devenit arhanghelul meu, salvându-mă de ororile lumeşti ale vieţii de la fabrică. Mâinile lui sculptaseră un manual al raiului şi eu le ţineam strâns. Faptul că-l cunoşteam mă făcea să păşesc mai mândră şi nimeni nu putea să-mi ia lucrul ăsta. Mi-am aruncat exemplarul din Iluminările într-o valiză cu pătrăţele. Fugeam împreună.

Aveam un plan. Urma să mă duc la nişte prieteni care erau la Pratt Institute din Brooklyn. Mă gândeam că, dacă stăteam pe lângă ei, puteam să învăţ câte ceva. Când am fost dată afară din slujba de la fabrica de manuale la sfârşitul lui iunie, am luat-o ca pe un semn că trebuia să plec. Era greu să găseşti de lucru în South Jersey. Eram pe lista de aşteptare la fabrica de discuri Columbia Records din Pitman şi la Campbell Soup Company din Camden, dar numai gândul la aceste slujbe mă scârbea. Aveam destui bani pentru un bilet dus. Plănuiam să mă duc la toate librăriile din oraş. Asta părea să fie slujba ideală pentru mine. Mama, care era chelneriţă, mi-a dat nişte pantofi albi cu platformă şi o uniformă nouă, împachetată simplu.

— N-o să te descurci să fii chelneriţă, a zis ea, dar o să te ajut oricum.

Era felul ei de-a mă sprijini.

Era o dimineaţă de luni, 3 iulie. Am scăpat de despărţirea plină de lacrimi, am mers un kilometru jumate până la Woodbury şi am luat autocarul de pe Broadway către Philadelphia, trecând prin Camdenul meu iubit şi dând din cap cu respect către faţada tristă a hotelului Walt Whitman, ce fusese înfloritor pe vremuri. Am simţit o strângere de inimă pentru că-mi părăseam oraşul, care se străduia din răsputeri, dar nu era nici o slujbă pentru mine acolo. Marele şantier naval se închidea şi în curând toată lumea avea să-şi caute de lucru.

Am coborât pe Market Street şi m-am oprit la Nedick’s. Am pus douăzeci şi cinci de cenţi în tonomat, am ascultat ambele părţi ale discului de Nina Simone şi am luat o cafea şi o gogoaşă de rămas-bun. Am traversat spre Filbert Street, la autogara de vizavi de librăria pe care o vizitasem deseori în ultimii ani. M-am oprit în locul de unde-l furasem pe Rimbaud al meu. În locul lui era un exemplar uzat din Love on the Left Bank, cu poze alb-negru neclare, cu viaţa de noapte din Paris la sfârşitul anilor ’50. M-au impresionat mult fotografiile frumoasei Vali Myers, cu părul ei rebel şi ochii conturaţi cu kohol negru, dansând pe străzile din Quartier Latin. N-am şterpelit cartea, dar am păstrat în minte imaginea ei.

Preţul biletului spre New York aproape se dublase faţă de ultima dată când călătorisem eu – o mare tragedie. N-aveam cum să-mi cumpăr bilet. Am intrat într-o cabină de telefon ca să mă gândesc. Era un moment à la Clark Kent. M-am gândit să o sun pe sora mea, deşi îmi era prea ruşine să mă întorc acasă. Dar chiar acolo, pe raftul de sub aparat, pe paginile cărţii de telefon groase, era o poşetă din piele albă lăcuită. Avea înăuntru un medalion şi treizeci şi doi de dolari, salariul pe aproape o săptămână la ultima mea slujbă.

Deşi ştiam că nu trebuia, am luat banii, dar am lăsat poşeta pe tejgheaua ghişeului de bilete, în speranţa că proprietara va găsi măcar medalionul. Nu era nimic în ea care să-i dezvăluie identitatea. Nu pot decât să-i mulţumesc acestei binefăcătoare necunoscute, aşa cum am făcut-o de multe ori de-a lungul anilor. Ea a fost cea care mi-a dat curajul ce-mi lipsea, un semn de noroc pentru o hoaţă. Am luat apariţia poşetei albe drept mâna sorţii, care mă împingea să merg înainte.

La douăzeci de ani, m-am urcat în autocar. Eram îmbrăcată cu nişte blugi, o helancă neagră şi vechiul pardesiu gri cumpărat din Camden. Valiza mea micuţă, cu pătrăţele galbene şi roşii, avea înăuntru câteva creioane de desen, un caiet, Iluminările, câteva haine şi poze cu fratele şi surorile mele. Eram superstiţioasă. Era luni; mă născusem într-o luni. Era o zi bună să ajungi în New York City. Nu mă aştepta nimeni. Mă aştepta totul.

Am luat imediat metroul din Port Authority spre Jay Street şi Borough Hall, apoi spre Hoyt-Schermerhorn şi DeKalb Avenue. Era o după-amiază însorită. Speram să stau la prietenii mei până reuşeam să-mi găsesc o cameră. M-am dus la casa de la adresa pe care-o aveam, dar se mutaseră. Noul chiriaş era politicos. A arătat spre o cameră din spate şi a sugerat că poate colegul lui ştia noua adresă.

Am intrat în cameră. Pe un pat simplu, de fier, dormea un băiat. Era palid şi slab, cu o mulţime de cârlionţi bruneţi, cu pieptul gol, cu mărgele la gât. Am stat acolo. A deschis ochii şi a zâmbit.

Când i-am spus în ce încurcătură eram, s-a ridicat dintr-odată, şi-a pus sandalele împletite şi un tricou alb şi mi-a făcut semn să-l urmez.

L-am privit cum mergea înaintea mea şi mă conducea cu paşi sprinteni, cu picioarele un pic strâmbe. I-am observat mâinile în timp ce bătea ritmul cu degetele pe coapsă. Nu mai văzusem pe nimeni ca el. M-a dus la o altă casă de pe Clinton Avenue, m-a salutat de rămas-bun şi a plecat.

Ziua a continuat. Mi-am aşteptat prietenii. Întâmplarea a făcut să nu se întoarcă. În noaptea aia, neavând unde să mă duc, am adormit pe pragul lor roşu. Când m-am trezit, era Ziua Independenţei, prima petrecută departe de casă şi de parada cunoscută, de picnicul veteranilor şi de artificii. Am simţit o agitaţie neîntreruptă în aer. Pâlcuri de copii aruncau artificii ce explodau la picioarele mele. Aveam să petrec ziua aia aşa cum mi-am petrecut săptămânile ce-au urmat, căutând suflete asemenea, adăpost şi mai ales o slujbă. Vara părea să fie anotimpul nepotrivit ca să găseşti un student care să te înţeleagă. Toţi erau lipsiţi de entuziasm când venea vorba să mă ajute. Toată lumea se chinuia, iar eu – fata de la ţară – eram o prezenţă stânjenitoare. Până la urmă m-am întors în oraş şi am dormit în Central Park, aproape de statuia Pălărierului nebun.

Mi-am depus CV-ul la magazine şi librării pe întregul Fifth Avenue. Mă opream adesea în faţa unui mare hotel, un observator străin al vieţii clasei privilegiate, desprinse parcă din Proust, coborând din maşini negre şi lucioase, cu portbagaje splendide, auriu cu negru. Era un alt fel de viaţă. Trăsuri trase de cai erau oprite între Paris Theatre şi Plaza Hotel. Căutam distracţiile serii în ziare aruncate. Stând pe trotuarul de vizavi de Metropolitan Opera, mă uitam la lume cum intra şi-i simţeam nerăbdarea.

New Yorkul era un oraş adevărat, schimbător şi erotic. Am fost înghesuită un pic de mici turme de marinari tineri şi îmbujoraţi, care căutau partenere pe Forty-second Street, cu şirurile ei de cinematografe cu filme pentru spectatori peste optsprezece ani, femei obraznice, magazine sclipitoare de suvenire şi vânzători de hotdogi. M-am plimbat printre sălile de jocuri de noroc şi m-am uitat prin geam la magnificul şi imensul Grant’s Raw Bar, plin de bărbaţi în haine negre mâncând stridii proaspete.

Zgârie-norii erau frumoşi. Nu păreau să fie doar cochiliile corporaţiilor. Erau monumentele spiritului arogant, dar filantropic, al Americii. Caracterul fiecărui cartier era înviorător şi simţeai fluxul istoriei. Vedeai şi lumea veche, şi lumea nouă în cărămizile şi mortarul folosite de artizani şi arhitecţi.

Am mers ore în şir dintr-un parc într-altul. În Washington Square încă mai simţeai personajele lui Henry James şi prezenţa autorului însuşi. Intrând pe sub arcul alb, erai întâmpinat de sunete de bongosuri şi chitare acustice, cântăreţi care protestau, discuţii despre politică, activişti cu fluturaşi, şahişti mai în vârstă provocaţi de cei tineri. Nu mai văzusem o asemenea atmosferă deschisă, o libertate simplă, ce nu părea oprimantă pentru nimeni.

Eram obosită şi înfometată, umblând de colo-colo cu câteva lucruri strânse într-o bucată de pânză, ca o vagaboandă, un sac fără băţ – valiza mea rămăsese în Brooklyn. Era duminică şi am luat pauză de la căutat o slujbă. Toată noaptea mersesem înainte şi-napoi până la capătul liniei de metrou din Coney Island, dormind câte un pic când se putea. Am coborât din metroul F la Washington Square şi am mers pe Sixth Avenue. M-am oprit să privesc nişte băieţi care aruncau cercuri lângă Houston Street. Acolo l-am întâlnit pe Saint, ghidul meu, un indian Cherokee negru, cu un picior în stradă şi celălalt în Calea Lactee. A apărut dintr-odată, aşa cum se găsesc uneori vagabonzii.

M-am uitat repede la el cu mare atenţie şi am simţit că era în regulă. Părea normal să vorbesc cu el, deşi de obicei nu vorbesc cu străinii.

— Hei, soră-mea. Ce mai faci?

— Pe pământ sau în univers?

A râs şi a zis:

— Bine!

L-am cercetat în timp ce se uita la cer. Arăta ca Jimi Hendrix, înalt, slab şi blând la vorbă, deşi un pic jerpelit. Nu era ameninţător, nu făcea nici o aluzie sexuală, nu pomenea de nimic fizic, în afara lucrurilor de bază.

— Ţi-e foame?

— Da.

— Hai cu mine.

Strada plină de cafenele de-abia se trezea. S-a oprit la câteva locuri de pe MacDougal Street. I-a salutat pe tipii care se pregăteau pentru o nouă zi.

— Salut, Saint, ziceau ei, iar el trăncănea în timp ce eu aşteptam la câţiva metri depărtare.

— Ai ceva pentru mine? întreba.

Bucătarii îl ştiau bine şi i-au dat una-alta în pungi de hârtie maro. Le-a întors favoarea spunându-le poveşti despre călătoriile lui din inima ţării până pe Venus. Am mers în parc, ne-am aşezat pe o bancă şi-am împărţit prada: pâine veche de-o zi şi salată verde. M-a pus să dau la o parte primele frunze de salată în timp ce rupea pâinea în două. Salata era mai proaspătă înăuntru.

— Frunzele de salată sunt pline de apă, a zis. Pâinea o să-ţi potolească foamea.

Am pus frunzele cele mai bune pe pâine şi am mâncat fericiţi.

— Un mic dejun ca la închisoare, am zis.

— Da, dar suntem liberi.

Şi cu asta a zis tot ce era de zis. A dormit o vreme în iarbă, iar eu am stat liniştită alături, fără nici o teamă. Când s-a trezit, ne-am uitat în jur până am găsit un petic de pământ fără iarbă. A luat un băţ şi a desenat o hartă celestă. Mi-a dat o lecţie despre locul omului în univers şi apoi despre universul interior.

— Pricepi?

— E ceva normal, am zis.

A râs multă vreme.

Rutina noastră secretă mi-a umplut zilele următoare. Noaptea ne vedeam fiecare de-ale noastre. Mă uitam la el cum pleca. Adesea era desculţ, cu sandalele atârnate pe umăr. Mă minunam cum putea cineva să fie aşa de curajos şi de şmecher încât să meargă desculţ prin oraş, chiar dacă era vară.

Mergeam să ne căutăm un loc de dormit. Nu vorbeam niciodată despre locul unde dormeam. Dimineaţa îl găseam în parc şi făceam tururi, „luam pulsul“, cum zicea el. Mâncam lipie şi ţelină. A treia zi am găsit două monede de douăzeci şi cinci de cenţi în iarba din parc. Ne-m luat cafea, pâine prăjită şi gem şi am împărţit un ou la Waverly Diner. Cincizeci de cenţi erau bani serioşi în 1967.

În după-amiaza aia mi-a povestit din nou pe îndelete despre om şi univers. Părea să fie mulţumit de mine ca elevă, deşi era mai zăpăcit decât de obicei. Venus, mi-a zis, era mai mult decât o stea.

— Aştept să mă duc acasă, a zis.

Era o zi frumoasă şi am stat pe iarbă. Cred că am aţipit. Nu era acolo când m-am trezit. Doar o bucată de cretă roşie pe care o folosise ca să deseneze pe asfalt. Am pus-o în buzunar şi mi-am văzut de ale mele. A doua zi aproape că mă aşteptam să se întoarcă. Dar nu s-a întors. Îmi dăduse tot ce-mi trebuia ca să continui.

Nu eram tristă, pentru că – de fiecare dată când mă gândeam la el – zâmbeam. Mi l-am imaginat sărind într-un vagon pe drumul celest către planeta pe care o iubea, numită – cum nu se poate mai potrivit – după zeiţa dragostei. M-am întrebat de ce-a petrecut aşa de mult timp cu mine. M-am gândit că era pentru că purtam amândoi pardesie lungi în iulie, frăţia La Bohème.

Eram din ce în ce mai disperată să găsesc o slujbă şi am început să caut şi prin magazine mici şi mari. Am înţeles repede că nu eram îmbrăcată potrivit pentru slujbele astea. Nici măcar Capezio’s, un magazin care vindea haine pentru dans clasic, nu mă voia, deşi aveam o înfăţişare bună pentru balet beatnic. Am colindat peste tot între Sixtieth şi Lexington şi, ca ultimă soluţie, mi-am depus CV-ul la Alexander’s, deşi ştiam că n-aş fi lucrat acolo. Apoi am pornit spre centru, preocupată de propria mea situaţie.

Era vineri, 21 iulie, şi m-am lovit pe neaşteptate de durerea unei epoci. John Coltrane, cel care ne-a dăruit A Love Supreme, murise. Şiruri de oameni se adunau în faţa bisericii St. Peter ca să-şi ia rămas-bun. Orele treceau. Lumea plângea în timp ce strigătul plin de dragoste al lui Albert Ayler însufleţea atmosfera. Era ca şi când ar fi murit un sfânt care ne dăruise o muzică tămăduitoare, dar nu i se îngăduise să se tămăduiască singur. Alături de mulţi străini, am încercat senzaţia unei mari pierderi, pierderea unui om pe care nu-l cunoscusem decât prin muzica sa.

Apoi m-am plimbat pe Second Avenue, teritoriul lui Frank O’Harra. Lumina trandafirie cădea pe şiruri de clădiri părăsite. Lumina New Yorkului, lumina expresioniştilor abstracţi. Mă gândeam că lui Frank i-ar fi plăcut culoarea zilei care se stingea. Dacă ar mai fi trăit, ar fi scris o elegie pentru John Coltrane, aşa cum a făcut pentru Billie Holiday.

Restul serii m-am uitat la ce se întâmpla prin St. Mark’s Place. Băieţi cu părul lung, care mergeau repede, cu pantaloni evazaţi în dungi şi vestoane militare ponosite, însoţiţi de fete în haine hippie. Peste tot pe stradă erau fluturaşi ce anunţau că aveau să vină Paul Butterfield şi Country Joe and the Fish. Prin uşile deschise de la Electric Circus răsuna zgomotos „White Rabbit“. Aerul era greu de chimicale instabile, mucegai şi mirosul de pământ al haşişului. Seul lumânărilor ardea, lacrimi mari de ceară picurând pe trotuar.

Nu pot să spun că locul meu era acolo, dar mă simţeam în siguranţă. Nu mă băga nimeni în seamă. Puteam să mă mişc liber. Era o comunitate de tineri hoinari care dormeau în parcuri, în corturi improvizate, noii imigranţi ce invadau East Village. Nu eram ca ei, dar – datorită atmosferei libere – puteam să rătăcesc şi eu pe-acolo. Eram încrezătoare. Nu simţeam nici un fel de pericol în oraş şi n-am avut niciodată probleme. Nu aveam ce să-i dau unui hoţ şi nu mi-era teamă de prădători. Nu interesam pe nimeni şi asta a fost în avantajul meu în primele săptămâni din iulie, când vagabondam pe-acolo, liberă să explorez în timpul zilei, dormind pe unde puteam în timpul nopţii. Căutam intrânduri, vagoane de metrou, chiar şi un cimitir. Tresăream când mă trezeam sub cerul oraşului sau zgâlţâită de o mână străină. Pleacă de-aici. Pleacă de-aici.

Când îmi era prea greu, mă întorceam la Pratt şi uneori dădeam peste vreo cunoştinţă care mă lăsa să fac un duş şi să dorm acolo o noapte. Sau dormeam lângă o uşă cunoscută. Nu era prea distractiv, dar aveam mantra mea: „Sunt liberă, sunt liberă“. Deşi, după câteva zile, cealaltă mantra a mea, „Mi-e foame, mi-e foame“, a devenit mai importantă. Dar nu-mi făceam griji. Aveam nevoie de-un pic de noroc şi nici nu-mi trecea prin cap să renunţ. Îmi târam valiza cu pătrăţele de colo-colo, încercând să nu stau mai mult decât eram bine-venită.

Era vara în care a murit Coltrane. Vara lui „Crystal Ship“⁷. Hipioţii ridicau braţele goale, iar China testa o bombă atomică. Jimi Hendrix şi-a ars chitara în Monterey. La radio se difuza „Ode to Billie Joe“⁸. Erau revolte în Newark, Milwaukee şi Detroit. Era vara Elvirei Madigan⁹, vara dragostei. Şi în atmosfera asta schimbătoare, neospitalieră, o întâlnire întâmplătoare mi-a schimbat cursul vieţii.

Era vara în care l-am întâlnit pe Robert Mapplethorpe.

1. Roman al scriitorului australian Morris West, publicat în 1963 şi ecranizat în 1968, într-o producţie avându-i în rolurile principale pe Anthony Quinn şi Laurence Olivier.

2. Basm scris de Hans Christian Andersen şi publicat prima oară în 1845.

3. Albert Schweitzer (1875-1965) – doctor misionar, teolog şi filosof german care a desfăşurat o activitate misionară asiduă în Africa, fiind distins cu Premiul Nobel pentru Pace în 1952.

4. Davy Crockett (1786-1836) – politician, colonist şi soldat american care a participat la revoluţia din Texas, căzut în Bătălia de la Alamo.

5. Sărbătoare oficială americană, ce comemorează soldaţii morţi în luptă sau în timpul serviciului militar, care cade în ultima zi de luni din mai.

6. Reserve Officers’ Training Corps – program de antrenare a ofiţerilor în rezervă din armata Statelor Unite.

7. Melodie de pe primul album The Doors.

8. Single din 1967 al lui Bobbie Gentry.

9. Film suedez despre o acrobată daneză din secolul al XIX-lea, care a fost ucisă de iubitul ei.