Paul Brunton, The Inner Reality: Jesus, Krishna, and the Way of Awakening

Copyright © 2016 by The Paul Brunton Philosophic Foundation

All rights reserved

© 2017 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

Traducere publicată cu acordul dlui prof. ing. Dan Olaru Mirahorian, moştenitorul testamentar al traducerilor realizate de Paul Teodorescu

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6742-0

ISBN PDF: 978-973-46-6743-7

ISBN print: 978-973-46-6021-6

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © york_76/Depositphotos.com (sus), © iStockphoto.com/ngkaki (jos)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

PAUL BRUNTON (1898-1981), jurnalist britanic, a renunţat la carieră pentru a călători şi a-şi însuşi învăţăturile oamenilor sfinţi din diferite regiuni ale globului. Cărţile sale au avut un rol major în popularizarea gândirii orientale şi a principalilor ei exponenţi în Occident. La Editura Polirom au mai fost traduse volumele India secretă (2013), Un eremit în Himalaya (2013), Egiptul secret (2014), Învăţătura secretă de dincolo de yoga (2015) şi Cărarea secretă (2016).

În loc de prefaţă

Dacă la naştere zeii nu mi-ar fi hărăzit altă soartă, mi-ar fi plăcut mai curând rolul vesel si satiric al unui filozof ca Democrit, decât să fac pe bufniţa înţeleaptă cum fac acum. Ce plăcut e să susţii crezul că în viaţă nu are importanţă ce faci, ci cum faci, şi că tristeţea este esenţa demnităţii! În orice caz, e un biet condei cel căruia nu-i scapă niciodată o glumă şi care nu produce decât lucruri triste. Mi-ar fi plăcut mai mult să arunc câteva glume în proză decât să arăt faţa tristă şi întunecată a păsării de noapte. Dar steaua mea a fost sumbră şi m-a silit să visez la misterele spectacolului vieţii. Cred că mi-ar fi plăcut mai mult să mă înveselesc de spectacol şi să meditez la comedia, mai curând decât la tragedia lui.

Când, într-o noapte din preistorie neînregistrată în nici o cronică, omul gânditor şi-a ridicat capul pentru prima oară şi a privit imensitatea fără margini a cerului înstelat, primul său gând a fost acelaşi cu cel care vine în mintea gânditorului secolului XX când acesta priveşte meditativ misteriosul baldachin sub care trăieşte, se mişcă şi filozofează.

„Care este înţelesul tuturor acestor lucruri?”

Este atât de greu să găseşti un răspuns corect la această întrebare, încât şi astăzi marii noştri oameni de ştiinţă nu pot decât să-şi plece capetele într-o umilă neştiinţă, deoarece toate victoriile lor în domeniul cunoaşterii nu au atins decât marginal această enigmă.

Profunzimea acestei enigme ar fi de nepătruns dacă descoperirea ei ar depinde doar de mintea omenească. Ea nu poate fi dezvăluită fără ajutorul unei înalte revelaţii.

În consecinţă, am făcut cercetări îndelungate şi studiile mele cuprind cărţi împrăştiate prin biblioteci puţin cunoscute; ele includ conversaţii intime şi lungi discuţii cu maeştrii ştiinţei occidentale. Am studiat cu cei mai buni profesori, încercările personale şi experienţele directe. În cele din urmă, soarta m-a purtat în călătorii stranii prin ţări ai căror palmieri zvelţi mă chemau cu frunzele lor mari şi mă invitau, aşa cum îi invită pe toţi, să reînnod legăturile nepământeşti care unesc reticentul suflet omenesc cu Dumnezeu. Puţini occidentali au timpul şi antrenamentul, voinţa şi banii pe care le cer astfel de cercetări. De aceea am încercat să fac pentru ei ceea ce nu pot face ei înşişi: am încercat să smulg din întunericul veacurilor dispărute câteva secrete de care are nevoie lumea astăzi. De multe ori, când stăteam sub cerul înstelat al Orientului sau când mă plimbam singur în liniştea misterioasă a junglelor ameninţătoare, eram preocupat de un înţeles copleşitor al straniului paradox al vieţii omeneşti. Am urmat o cărare singuratică, studiind căile şi înţelepciunea Orientului şi încercând să pun doctrinele şi realizările yoghinilor şi fachirilor pe baze ştiinţifice.

Amintirile despre aventurile spirituale pe care le-am trăit sub soarele fierbinte al Orientului au fost puse pe hârtie; am încercat să-i dezvălui omului obişnuit ce resurse spirituale profunde şi ce puteri psihice uimitoare se pot găsi înăuntrul său. Totuşi, a trebuit să las pentru mai târziu transcrierea experienţelor divine şi a celor mai bune cugetări ale mele. Ezitarea mea în această privinţă se datoreşte limitărilor societăţii care mă înconjoară şi ale civilizaţiei în care m-am născut. Voiam să mă adresez omului cu experienţă obişnuită, deşi experienţa mea a fost atât de extraordinară. Aşa cum l-am cunoscut în timpul peregrinărilor mele în jurul lumii, am constatat că se chinuieşte să găsească un înţeles al vieţii care poate fi aflat cu un preţ mult mai mic. Am vrut să-l conving să găsească un scop în viaţă şi să îndepărteze înspăimântătoarea lipsă a ţelurilor care este caracteristica de căpetenie a epocii noastre. Dar de fiecare dată îmi aminteam întrebarea pusă de Socrate lui Glaucon: „Vrei să spui că îi poţi convinge pe cei ce nu vor să asculte?”.

Omul obişnuit priveşte aceste filozofii abstracte, aceste adevăruri greu de înţeles şi aceste practici austere ca pe nişte chestiuni care îi interesează doar pe câţiva şi care nu folosesc nimănui. Experienţa mi-a arătat mai bine decât cuvântul prevenitor al călăuzelor mele de ce majoritatea profeţilor îşi păstrează cele mai ascunse secrete pentru cei puţini. Oricine scrie despre subiecte atât de extraordinare, cum sunt cele alese de mine, are de înfruntat un mare dezavantaj. El nu poate lăsa la o parte misterioasele experienţe care formează chintesenţa şi miezul acestor subiecte şi nu poate fi crezut dacă le aşterne pe hârtie aşa cum s-au întâmplat. El întâmpină cea mai mare greutate în descrierea întâmplărilor psihice subtile, care nu au nici un înţeles pentru minţile pur materialiste. Din aceste cauze, încercarea de a dezvălui o stare inefabilă, intangibilă în cuvinte reci şi fraze neînsufleţite pare uneori o întreprindere disperată, deoarece jumătate din această experienţă luminoasă dispare atunci când este descrisă, pe drumul dintre creier şi hârtie.

În cele din urmă, dacă este înţelept, el va sfârşi prin a scrie pentru cei puţini. Apoi, dacă ceilalţi încep să-i înţeleagă spusele şi le primesc, poate fi fericit că le-a fost de folos, iar dacă nu-l înţeleg, nu va avea de ce să fie dezamăgit. Numărul nu contează în această chestiune. Cei inerţi nu intră la socoteală. Ei nu sunt decât turma. Tot ce are importanţă este întotdeauna şi oriunde făcut sau descoperit de cei puţini. „Ea a crezut în mine când nimeni nu credea”, spunea Mahomed despre soţia lui Khadijah. În trei ani el nu a găsit decât treisprezece oameni care să-i urmeze. Mai apoi însă, doctrina sa a cucerit milioane de oameni. Aceste idei sunt noi doar pentru Occidentul modern, deoarece în vechiul Orient ele sunt predate şi înţelese de mii de ani.

Destinul a voit ca răspunsul la cărţile mele să fie vădit încurajator. Dacă mesajul lor este înţeles corect, nu se adresează doar celor puţini, beneficiile nu sunt numai pentru yoghini şi sfinţi, ci pentru noi toţi, pentru oricine voieşte să fie ceea ce Dumnezeu doreşte ca el să fie. Oricine crede că aceste pagini cuprind numai abstracţiuni şi idei lipsite de valoare practică se înşală. În replică, pot doar să vă spun că ele tratează chestiuni vitale pentru fiinţa umană, chestiuni fundamentale ale vieţii. Corect înţelese, aceste „abstracţiuni” îi vor ajuta pe oameni să trăiască cu mai mult succes. Eu am observat că ele îmi întăresc voinţa, îmi călăuzesc mintea, îmi aduc pace în inimă şi adevăr în suflet. Iar dacă unele lucruri par într-adevăr mai subtile, scuza mea este că m-am străduit cât am putut să explic anumite stări care în mod obişnuit sunt în afara domeniului simţurilor. Şi oricine se va strădui să transpună în acţiune această tehnică psihologică va avea drept răsplată o viaţă echilibrată, pace interioară şi putere spirituală.

Astfel m-am văzut eu însumi forţat, încetul cu încetul, să adopt o cale pe care nu am avut niciodată intenţia să păşesc – calea de a scrie continuări la cărţile mele şi de a explica propriile mele explicaţii. Pe scurt, fără să-mi dau seama, am devenit din ce în ce mai mult un preceptor şi din ce în ce mai puţin un cercetător. Şi deşi îmi menţin încă strict atitudinea de completă independenţă, cerând libertate absolută de la toţi cei pe care îi întâlnesc în drumul meu şi dându-le bucuros aceeaşi libertate pe care o cer de la ei, refuzând să fiu urcat pe un piedestal sau să am discipoli, refuzând orice organizaţie sau cult, totuşi nu am putut rezista numeroaselor cereri de iluminare ulterioară care mi-au fost adresate. Şi astfel am cedat cererii şi am dat fiinţă acestor pagini, în mijlocul unei vieţi active. Trebuie să precizez însă că prin aceasta nu adopt atitudinea de învăţător, că nu am nici un fel de pretenţii în ce priveşte rangul meu spiritual şi că scriu numai pentru a da, pe cât pot, ajutor şi informaţii prieteneşti, aşa cum ar fi făcut orice călător.

Nu vreau să-i conving pe ceilalţi, ci numai să le împărtăşesc ceva din adevărul pe care l-am găsit; ceilalţi îl pot primi sau nu, după voie. Ei trebuie să se apropie de mine din propria voinţă, şi nu pentru că aş dori să adopt rolul de misionar în ceea ce-i priveşte. Nu încerc să convertesc şi nici să forţez pe cineva, ci să le arăt altora ce anume pot găsi în ei înşişi. Sincer vorbind, nu sunt conştient că aş avea o misiune în această lume, dar singura pe care mi-ar plăcea să o îndeplinesc, dacă zeii mi-ar dărui abilitatea necesară, ar fi să-i fac pe oameni conştienţi de valoarea sufletului lor. În plus, această libertate personală îşi are valoarea ei. Pentru că nu sunt legat de nici o credinţă şi pentru că nu mă supun altei autorităţi decât conştiinţei mele, pot prezenta liber adevăruri care în trecut au fost fie deformate din prostie, fie ascunse din motive egoiste. Vreau ca adevărurile mele să înţepe. Vreau să fie îndrăzneţe – nu doar pentru binele meu, ci şi pentru binele cititorilor mei. Vreau să-mi hrănesc condeiul cu gânduri fără teamă, care să intre pe sub pielea celor nepăsători. Nu am interes să plac unei anumite clase, unei anumite secte sau unui grup de egoişti. Aprobarea unor asemenea oameni nu înseamnă nimic pentru mine.

*

Unul dintre numele care figurează pe lista misticilor religioşi medievali englezi este cel al Iulianei din Narwich. Testamentul ei spiritual, intitulat Revelaţii, carte în care descrie unele dintre viziunile sale şi dă multe învăţături, conţine cuvinte explicative pe care autorul prezentelor pagini le socoteşte potrivite să le pună şi el în propria carte.

Ea mărturiseşte că asemenea viziuni şi învăţături le-a scris pentru a fi de ajutor altora, deoarece a văzut că aşa este voia lui Dumnezeu „Dar”, adaugă, „Doamne fereşte ca voi să spuneţi şi să consideraţi că aş fi un învăţător, lucru pe care nu-l intenţionez. Nu, niciodată n-am intenţionat aşa ceva. Nu sunt decât o femeie fără multă carte, slabă şi plăpândă, dar ştiu bine că ceea ce spun este ceea ce mi-a spus El, care este Învăţătorul suprem”.

Într-o ediţie publicată câţiva ani mai târziu, aceste rânduri de autodepreciere au fost însă omise. Apoi, Iuliana vorbeşte cu o autoritate calmă, o hotărâtă siguranţă şi încredere în sine, pentru că nu-i mai era teamă să fie privită ca un învăţător. Timpul i-a adus maturitatea spirituală.

În drumul meu mai umil, am progresat şi eu încet de la prima treaptă şi, fie că-mi place sau nu, trebuie să recunosc că sute de suflete însetate doresc cu ardoare să înveţe ceea ce am învăţat eu ca rezultat al unor oportunităţi excepţionale.

Eu mi-am dăruit timpul, viaţa şi învăţătura pentru cauza Adevărului, fiindcă am convingerea profundă că astăzi această cauză este cea mai bună. Ştiu că mesajul ei este demn de condeiul meu şi expunerea adevărului îmi aduce pacea în inimă. Deşi – repet – eu, care în inima mea nu caut discipoli şi care nu vreau să institui un cult nou, temporar m-am îmbrăcat în haina învăţătorului şi m-am învăluit în mantia profetului, deşi mă cutremur la atingerea lor. Eu, care nu mi-am pierdut curajul văzând că sunt luat drept un încrezut şi o fiinţă superioară, care nu am dorit nici un discipol, care prefer câţiva prieteni loiali în locul unor ciraci nestatornici, am fost forţat de o morală mai înaltă să-mi las la o parte sentimentele personale şi să-mi fac datoria în această privinţă. Aceste pagini au fost scrise fiindcă era datoria mea să le scriu, nu fiindcă sper să atrag credinţa unei lumi necredincioase. Am luat condeiul nu pentru a lupta şi eu în războiul de păreri, ci pentru a stabili adevărul. Mulţi ani am depus eforturi să cercetez adevărul, numai pentru ca cititorii mei să se obosească mai puţin. Contra voinţei şi dorinţei mele¨, am fost forţat să devin un fel de învăţător pentru cei de departe care nu au învăţători. Totuşi, eu îmi păstrez independenţa şi ei pe a lor.

Atât credincioşii, cât şi scepticii pot face ce doresc cu această carte, pentru că eu mi-am asumat răspunderea şi mi-am făcut datoria. A fost trista mea soartă să mă nasc scriitor, care îi ajută pe alţii să se înţeleagă, dar – dureros paradox – ei nu-l înţeleg pe el, de aceea, printre aplauze, am parte şi de persecuţii. Dar am învăţat să le accept. Un foarte vechi proverb arab mă consolează cu următoarea promisiune: „Paradisul este tot atât al celui care a întrebuinţat cinstit condeiul cât este al celui care a căzut răpus de sabie”.

Un înţelept oriental mi-a spus odată că operele vechi aveau mai multă valoare pentru că erau condensate şi acel stil foarte concentrat tindea să trezească intuiţia cititorului. Ar fi ceva de spus în legătură cu observaţia sa. Puţine cărţi de astăzi vor fi evaluate după volumul lor. Felul nostru de a fi a fost mult influenţat de ştiinţă şi, fiind extins, amănunţit şi împrăştiat, tinde să dezvolte mai mult intelectul decât intuiţia. Desigur, cere mai multă suprafaţă decât adâncime, mai multă extindere decât condensare, pe scurt, explicaţii amănunţite.

Eu aş prefera să spun tot ceea ce am de spus într-o singură pagină sau, mai bine, să condensez totul într-o singură frază a psalmistului biblic: „Opriţi-vă şi cunoaşteţi că Eu sunt Dumnezeu”. Aş prefera să las altora sarcina să lărgească sensul acestor cuvinte. Efortul de a dezvolta în amănunt această frază substanţială şi de a scrie 300 de pagini când ai fi putut scrie mai puţin de una nu este o plăcere, ci o corvoadă. Totuşi, ştiu din scrisorile primite că nu fac risipă de cerneală şi condeiul meu nu se mişcă în zadar.

Invidiez îndrăzneala cu care atâţia pretinşi hierofanţi ies la iveală şi îi adună pe creduli. În ce mă priveşte, mai bine aş fugi la 500 de mile depărtare decât să mă las ridicat la rangul de „Maestru”. Sunt doar un scriitor modest, un independent printre cei ce gândesc liber. Nu am pretenţia de a dispreţui lumea, nici nu-mi asum o pseudoindiferenţă pe care nu o posed şi care e tot atât de lipsită de valoare ca pseudocastitatea acelor călugări care puneau un şorţ statuii goale a Afroditei!

Iar după aceste precizări, trebuie să arăt cu toată obiectivitatea şi cealaltă latură a chestiunii. Nu uit să pun condeiul în slujba unei cauze mai mari. De asemenea, nu uit că, deşi nu caut discipoli, aş dori ca eforturile mele literare să-i trezească pe cititori, să-i ajute pe oameni să se cunoască şi să-i îndemne să-L caute pe Dumnezeu, care sălăşluieşte în adâncul inimii lor. I-aş determina pe apatici să pândească şi să aştepte semne de la propriul sine şi să fie gata să-i asculte poruncile. Aceasta este datoria mea, aşa cum o concep eu. Cât timp vor fi viaţă în corpul meu şi cerneală în acest toc, Îl rog pe Dumnezeu să mă păzească să intru în rândurile celor care exploatează sinceritatea curioasă a altora pentru a satisface un egoism nesăţios sau a obţine un profit personal. Mai bine să rămân proscrisul care sunt, care nu aderă la nici un cult, mai bine să fiu lăsat să mă mişc în această lume întunecoasă, exilat din confortabilele societăţi ale oamenilor, decât asta!

Dar, pentru că învăţăturile pe care le-am primit în Orient m-au deprins să dau cuvântului „ajutor” un înţeles mai adânc decât cel obişnuit şi pentru că pot să afirm cu modestie că am practicat într-adevăr meditaţia mulţi ani, parcurgând o oarecare distanţă pe drumul ce duce în interiorul meu, vreau să fac din scrierile mele o adevărată comuniune între autor şi cititor în ce priveşte gândirea superioară.

Gândurile prezentate în paginile ce urmează sunt adevărate. Deşi milioane de oameni din ţările apusene nu ar putea să creadă, ideile nu-şi pierd o iotă din adevărul lor din acest motiv. S-a pretins că mi-am asumat un aer de pretenţioasă încredere în mine, ceea ce nu este adevărat. Adevărurile pe care încerc să le explic mi-au pătruns până în măduva oaselor. Dacă n-aş poseda această siguranţă şi această convingere neclintită, cum aş putea să înfrunt lumea modernă, sceptică şi materialistă până în vârful degetelor, cu nişte idei atât de subtile şi de înalte spiritual? De ce m-aş ruşina sau m-aş teme să mărturisesc că sunt un transcendentalist?

Aşa cum o slabă rază de lumină furişându-se de la răsărit anunţă o auroră mai măreaţă, la fel interesul omului pentru aceste idei poate anunţa zorii unei mai adânci înţelegeri a lor. Sper şi cred că, după ce cititorii sensibili vor parcurge toate cărţile mele sau parte din ele, vor rămâne cu o moştenire şi cu o experienţă de viaţă nu numai fiindcă au citit aceste pagini, ci şi fiindcă au aprofundat ce au citit. Dacă nu citesc numai ca să se distreze sau ca să jongleze cu ideile, atunci ceva li se va comunica telepatic şi mai devreme sau mai târziu ei vor răspunde, iar răspunzând, vor simţi că au început să comunice cu o realitate mai profundă decât aceea pe care viaţa le-a arătat-o până în momentul respectiv. Trebuie să fie receptivi, pentru ca gândul şi ideea să poată lucra ca o forţă interioară. Sper şi cred de asemenea că ei îşi vor aminti aceste lecturi ca pe evenimente ce pot fi însemnate ca puncte de răscruce în căutarea lor spirituală. Aceasta depinde în parte de propria sensibilitate interioară şi de agerimea intuiţiei lor. Nu trebuie numai să le citească cu dorinţa de a înţelege gândurile şi ideile expuse de autor, ci şi să încerce să surprindă înţelesul ascuns în spatele cuvintelor. Nu trebuie doar să citească printre rânduri, ci uneori trebuie să citească şi de-a lungul marginilor albe. Nu este suficient să înţeleagă afirmaţiile mele, ci trebuie de asemenea să încerce să înţeleagă spiritul ascuns în spatele lor. În loc să prezint o avalanşă de informaţii oculte, afirm şi repet câteva adevăruri profunde, foarte necesare generaţiei noastre.

Trebuie să ne rămână pentru totdeauna acel simţământ de delicată melancolie ce se degajă din cercetarea Supraeului, o melancolie care a fost foarte bine descrisă de poetul chinez Yang Chi, în frumoasele sale Versuri scrise în exil.

Văd,

Departe pe lac, strălucind o insulă

Cu cingătoare de nuferi roşii şi, visând,

Îmi umflu pânzele de visuri, în căutarea Ta.

La fel să fie cărţile mele îndreptare pentru cei cu discernământ, pentru cei care nu găsesc un adăpost liniştit în zbuciumul nebun al vieţii secolului XX. Lor le pot spune hotărât: „Există cale de scăpare, dar ea nu duce nici la răsărit, nici la apus, ci numai înăuntrul fiecăruia. Dacă urmaţi acea cale misterioasă, fără îndoială că viaţa voastră exterioară va începe să arate altfel”.

*

Dacă în cărţile anterioare a trebuit să adaptez doctrina ascunsă a Indiei pentru intelectul concret şi experienţa populară, acum mă încumet să trec pe un plan mai înalt şi să mă ocup mai puţin de adaptare. Indiferent dacă asta va plăcea sau nu, las la o parte unele rezerve şi ezitări şi spun Adevărul curat, aşa cum îl cunosc. Dar cea mai înaltă expunere a acestei doctrine, cuprinzând în mod ştiinţific universul însuşi, va apărea numai în viitoarea mea carte.

Paginile ce urmează au fost alese şi dezvoltate din simple cuvântări ţinute în faţa unor mici adunări de pe patru continente. Mai mult decât prelucrarea temei, am avut în vedere claritatea expunerii. Deşi tratează probleme importante, am căutat să le fac cât mai inteligibile pentru auditori. De aceea în mod deliberat am expus ideile într-un limbaj nepretenţios.

Marile adevăruri sunt cu adevărat cele mai simple, aşa cum dovedesc cu prisosinţă spusele lui Iisus. Dar, din cauza dezvoltării unilaterale a intelectului concret, omul modern a ajuns atât de confuz, încât crede că marile adevăruri trebuie neapărat să fie extrem de grele şi de complicate.

Sunt conştient de starea de confuzie a lumii contemporane ca să nu am senzaţia profundă că acum nu este timpul să adoptăm metaforele complicate ale misticilor medievali sau jargonul străin al filozofilor orientali, că mult mister învăluie fără folos idei de cea mai mare valoare pentru viaţa omenească şi că trebuie să facem adevărul uşor de înţeles nu numai de omul de pe stradă, ci şi de un om de pe o stradă dosnică. Simplitatea originală a stilului a fost atât de preţuită, încât am păstrat-o şi în timpul revizuirii pentru publicare.

Capitolul I

Ce este Dumnezeu?

„Fără o credinţă spirituală într-o Fiinţă Divină, a cărei cunoaştere reprezintă singura fericire a muritorilor, alături de supunerea faţă de ea, rasa va degenera cu siguranţă.”

Carlyle

De-a lungul veacurilor, milioane de cuvinte au fost rostite şi scrise despre Dumnezeu şi, cu toate acestea, nu pare că ne-am apropiat de înţelegerea acestei probleme. Aproape fiecare popor şi fiecare rasă au avut Dumnezeul lor, adică ideea lor despre Dumnezeu. Aceste multe varietăţi ale divinităţii sunt atât de surprinzătoare prin diferenţele dintre ele, încât un sceptic ar putea foarte bine să spună: „Toţi zeii voştri sunt halucinaţii, creaţii ale imaginaţiei”. În secolul al XIX-lea, când savanţii au făcut studii asupra religiilor comparate, au descoperit sute de zei care au fost adoraţi atât de popoarele primitive, cât şi de cele civilizate. Ca urmare, au ajuns la concluzia ironică potrivit căreia omul Îl creează pe Dumnezeu după propria înfăţişare.

Dacă vizitaţi un trib primitiv din Africa Centrală, Îl veţi vedea într-un templu de acolo pe Dumnezeu cioplit dintr-o bucată de lemn, privindu-vă cu un chip înspăimântător. Oamenii care trăiesc acolo găsesc în această înfăţişare barbară concepţia lor despre o putere mai înaltă sau supranaturală. Aceasta este ideea lor despre Dumnezeu.

Pe de altă parte, dacă treceţi printr-un oraş modern, veţi vedea biserici ridicate pentru adorarea lui Dumnezeu ca spirit, ceea ce înseamnă Dumnezeu fără formă, intangibil – o concepţie foarte îndepărtată de Dumnezeul din Africa Centrală. Veţi găsi apoi scriitorii din ziua de azi, ca Aldous Huxley, care Îl descrie pe Dumnezeu ca „o senzaţie puternică în cavitatea stomacului”.

Desigur că nu se poate ca fiecare dintre aceşti zei să fie adevăratul Dumnezeu. El nu poate fi decât unul, dacă prin Dumnezeu înţelegem Creatorul Suprem, cel care a creat universul, deşi pot exista fiinţe mai mici pe care oamenii le iau din greşeală drept Dumnezeu.

Dacă vă duceţi într-o ţară ca India, veţi găsi aceleaşi diferenţe şi aceeaşi mulţime de zeităţi. Dar cei mai luminaţi şi mai înţelepţi indieni au redus întreaga problemă la o alegere între un Dumnezeu personal şi unul impersonal.

Dumnezeu înseamnă multe lucruri, chiar pentru aceeaşi persoană în diferitele ei stadii de evoluţie. Pentru copil, El este aproape invariabil o zeitate personală, o fiinţă individualizată, care în mod obişnuit este reprodusă cu chip omenesc sau îngeresc, cineva la care se poate ruga şi căruia îi poate transmite cererile sale. Însă, când copilul creşte şi se dezvoltă intelectual şi spiritual, vechea concepţie dispare şi o alta o înlocuieşte. Dumnezeu este văzut acum ca o putere, nu ca un chip omenesc, ci mai curând ca o putere care umple universul.

Imaginea pe care pioşii o adoră trebuie să fie urmată de Prezenţa pe care o simt. Dumnezeu trebuie să fie descoperit înăuntru, nu este suficient să fie cunoscut în afară. Când cel care caută şi cel căutat se unesc în unitatea eternă, cunoaşterea devine desăvârşită şi aspiraţia e împlinită. Căci sentinţa ignoranţei spirituale nu va fi scrisă pentru veşnicie pe fruntea omului.

Cei mai mari savanţi, reprezentând omul în dezvoltarea sa cea mai înaltă, încep să se convingă că viaţa există pretutindeni şi că este prezentă în fiecare atom de materie din univers. Ei Îl descriu pe Dumnezeu ca un curent de viaţă şi ca o putere infinită.

Dacă luaţi ca exemplu religia tradiţională, indiferent de ţară sau credinţă, veţi vedea că Dumnezeu este adorat în acest caz ca un Dumnezeu personal, ca o fiinţă individualizată, care îi răsplăteşte pe adepţii acelei credinţe pentru că Îl adoră şi Îl slăvesc. Însă, dacă încep să creadă în noua concepţie despre Dumnezeu ca Putere, pe care ştiinţa o aduce lumii prin educaţia superioară, atunci credinţa în ideea ei originară de Dumnezeu personal tinde să dispară. Cele două credinţe nu se întâlnesc şi nu se contopesc bine.

O mare parte din confuzia lumii religioase rezultă din faptul că se sprijină numai pe sentimente nestăpânite de raţiune. O asemenea dependenţă nu dă o mărturie bună asupra Adevărului. Nu trebuie să ne abţinem în mod naiv să criticăm religia, chiar dacă recunoaştem că oferă o perspectivă cvadridimensională asupra sensului vieţii. Uşile s-au închis, zăvoarele au fost trase şi pioşii noştri prieteni nu mai sunt liberi să conceapă un gând adevărat. Fiecare mistic poate să se scoale şi să zică: „Am văzut pe Dumnezeu”, dar de unde ştie că L-a văzut pe Dumnezeu? Nu există nici o etichetă şi, chiar dacă ar fi, ea nu ar dovedi că acela care o poartă este Dumnezeu. Este, fără discuţie, un subiect mai greşit înţeles decât oricare altul. Nu, noi trebuie să găsim o dovadă universală a Adevărului, care să poată fi aplicată totdeauna şi asupra căreia să nu poată exista niciodată vreo diferenţă de păreri.

Concepţia despre Dumnezeu depinde în întregime de punctul în care te afli, iar ideea care ţi se potriveşte este aceea care te ajută mai mult. Deoarece omul îşi schimbă concepţiile, fie că este copil sau adult, sălbatic sau învăţat – căci îşi schimbă ideile în momente diferite şi în împrejurări diferite –, trebuie să ajungem la concluzia că conceptul de Dumnezeu este unul relativ. Cu alte cuminte, nu pare să existe o idee absolută, ultimă şi neschimbătoare.

Omul nu-L cunoaşte pe Dumnezeu aşa cum este El în realitate, ci numai aşa cum îşi închipuie el că este. „Nu cu cutare sau cutare atribut”, spune înţeleptul divin Krishna în scriptura yoghinilor, „ci în Esenţă”. Dacă totuşi admitem că conceptul de Dumnezeu este numai relativ şi nu veşnic, atunci trebuie să admitem şi că nu am găsit realitatea într-un asemenea Dumnezeu. Am găsit ceea ce credem că este real, dar nu Realitatea însăşi.

Adoratorul în templu, în moschee sau în biserică păstrează în mintea lui o imagine a ceea ce crede că este Dumnezeu. Acea imagine este pur mentală şi el adoră acea imagine, nu Realitatea. Această imagine i-a parvenit prin tradiţie poate de-a lungul a sute de ani şi chiar dacă ar fi sprijinită de forţa marilor religii organizate, este totuşi doar o idee ce trece prin conştiinţa sa, o imagine pe care a păstrat-o pentru că alţi oameni i-au sugerat-o.

Deoarece el adoră o idee, ceva care prin însăşi natura sa nu este veşnic, ci vine şi, eventual, pleacă – precum toate ideile –, el nu găseşte Realitatea, iar din punctul de vedere al cercetării profunde nu adoră decât o iluzie, dacă prin cuvântul „iluzie” înţelegem ceea ce nu este real şi dacă prin „realitate” înţelegem ceea ce este veşnic adevărat şi neschimbat.

Afirmaţia că milioane de oameni adoră propria lor idee, pe care o iau drept Dumnezeu, poate părea înspăimântătoare. Desigur, veţi spune că în lăcaşurile de rugăciune simţim deseori o prezenţă sfântă. Cum se face că simţim un respect deosebit în acele lăcaşuri şi că religiile, în cele mai bune perioade ale lor, au exercitat o asemenea fascinaţie asupra oamenilor?

Aceasta se întâmplă pentru că puterea pe care omul a găsit-o în religie, putere care să-l ajute şi să-l înalţe, a izvorât chiar din om. El însuşi şi-a dat călăuzirea, ajutorul, exaltarea şi consolarea spirituală pe care credea că le-a găsit în biserică, în credinţa sa ori în ideea sa despre Dumnezeu. Când omul va învăţa să ridice o biserică tăcută în inima lui şi să fie preotul slujitor al eului său, religia îşi va fi îndeplinit adevărata misiune.

În mod inconştient, omul s-a înşelat pe sine crezând că o putere externă, ceva din afara lui a venit să-l călăuzească şi să-l ajute. Aceasta nu a fost decât părerea sa, cu totul greşită. Omul însuşi, prin concentrare, a trezit resursele sale interioare şi a dat la iveală dinăuntrul său, din propriul său spirit, ceea ce credea că-i vine de la Dumnezeul pe care-l credea a fi în afara lui.

Nu are importanţă de unde vine puterea atâta timp cât dă rezultate. Omul trebuie să fie practic, şi dacă crede în zeităţi exterioare şi este convins că ele îl ajută, totul este foarte bine pentru el. De asemenea, nu are importanţă de unde vine puterea atâta timp cât el este gata să părăsească acea idee când începe cercetarea Adevărului şi vrea să înţeleagă însemnătatea lăuntrică a vieţii şi a universului.

Cei care se mulţumesc să primească credinţa din superstiţiile veacurilor trecute sau din presupunerile celui actual aparţin unei rase pe cale de dispariţie. Azi, fiecare credinţă trebuie să-şi poată dovedi punctul de vedere, fără a se referi la Biblii ofilite sau pergamente îngălbenite, ci prin faptele zilei prezente, prin viaţă, ştiinţă şi cunoaştere. Îngrozitoarele orori ale ultimului război mondial au făcut ca religia să se plece în faţa realismului; au făcut ca scepticismul laboratoarelor ştiinţifice să pătrundă în viaţa omului de rând.

Atunci când omul nu va mai dori să fie copil şi va vrea să crească, să devină adult, el va trebui să înţeleagă şi să nu se amăgească nici el şi nici pe ceilalţi. Atunci va vedea că Dumnezeu nu trebuie căutat într-o anumită formă, ci în toate formele, nu într-un anumit loc, ci pretutindeni, nu printr-un singur tip de vehicul, credinţă, cult, religie, clădire sau om, ci în Infinit.

Nu-L veţi găsi niciodată pe Dumnezeu nicăieri în altă parte decât în aceste condiţii; restul nu este decât ideea noastră de Dumnezeu, o imagine mentală. Acestea sunt doar chestiuni intelectuale, dar nu sunt Dumnezeu sau Realitatea.

Prin urmare, dacă omul vrea să conştientizeze, dacă vrea să se înţeleagă pe sine, trebuie să accepte faptul că adevărata cale pentru a lua contact cu Dumnezeu nu se află în afara, ci înăuntrul lui. El trebuie să-şi găsească drumul spre Dumnezeu prin sine şi înăuntrul său. Adică, dacă îl caută pe Dumnezeu, nu există altă cale, dar, dacă el caută idei, concepte sau imagini mentale, atunci poate lua ceea ce îi oferă religiile şi cultele tradiţionale. Şi pentru că foarte mulţi oameni s-au mulţumit să-i lase pe alţii să gândească şi să cerceteze în locul lor, au fost satisfăcuţi cu acele condiţii.

De-a lungul ultimelor două-trei secole, mintea şi inteligenţa omului au început să se trezească într-un ritm extraordinar şi nu-i mai îngăduie să stea liniştit în temniţa mentală zidită pentru el. El vrea să ştie pentru sine. Iar din momentul în care mintea începe o astfel de cercetare, nu mai este speranţă să găsească alte satisfacţii; vechile dogme care au convins generaţiile trecute nu mai sunt suficiente. Fără îndoială, ele se potriveau mentalităţii mai simple a vechilor generaţii, dar nu se mai potrivesc celei actuale. Noi dorim adevărul – ceea ce în mod ştiinţific este adevărat.

Dar mai întâi trebuie să renunţăm la ideea că adevărul este un crez, o regulă stabilită care trebuie înghiţită ca o pilulă. Adevărul nu poate fi prerogativa unui singur veac. Perioadele lui Hristos şi Buddha au fost sacre in istoria lumii, dar până nu avem o nouă revelaţie în epoca noastră nu poate exista o nouă regenerare.

Nu poţi pune vinul nou în vase vechi fără a le crăpa. Adevărul nu este pentru organizaţiile existente. Lumea este obosită de intelectualismul searbăd. Ea vrea să audă voci noi, care trăiesc, vocile oamenilor care au avut privilegiul de a sta faţă în faţă cu Dumnezeu sau care pot relata experienţe spirituale din zilele noastre.

Oamenii de ştiinţă conduc acest veac şi ceea ce vedem în jurul nostru, de la lumina electrică până aproape la tot ce atingem şi întrebuinţăm în viaţa de toate zilele, este rezultatul ştiinţei aplicate. Dacă ne amintim că scopul omului de ştiinţă este adevărul ultim, înţelegem care va fi probabil soarta credinţelor şi dogmelor cu care omenirea a fost hrănită timp de mii de ani. Totuşi, omul de ştiinţă abia a început să lucreze. În prezent el a ajuns la un hotar, la marginea unei alte lumi şi, mai curând sau mai târziu, va trebui să o străbată. Şi când va găsi adevărul, va fi acelaşi pe care l-a găsit profetul sau înţeleptul, pentru că nu există decât un singur Adevăr ultim.

Dacă este aşa, ce va descoperi oare omul de ştiinţă în legătură cu Dumnezeu? El a început să-şi dea seama că în univers nu există loc pentru un Dumnezeu personal. Izvorul universului trebuie să fie infinit, deoarece omul de ştiinţă ştie că universul nu poate fi măsurat şi că partea nu poate fi mai mare decât întregul, deci nici creaţia nu poate fi mai mare decât creatorul. Prin urmare, acest univers infinit trebuie să aibă un Creator Infinit şi nici o formă, nici o fiinţă personalizată – care este o formă – nu pot fi Creatorul. El depăşeşte forma, este o putere, dacă doriţi. Prin urmare, Dumnezeu trebuie să fie o Putere infinită.

Omul de ştiinţă va vedea acest lucru. El vede şi acum, însă nu-i spune Dumnezeu, îi dă alte denumiri. Nu există oare în această creaţie un spaţiu pentru Creatorul însuşi? Este oare omul atât de orb încât, privind etapele confecţionării unei cizme, să spună că nu există cizmar? Aceasta se întâmplă din cauză că teologi ignoranţi şi preoţi nevăzători l-au învăţat să-l privească pe Dumnezeu ca pe un om glorificat. O asemenea fiinţă nu există şi omul nu o va găsi niciodată. Dumnezeu este viaţa, forţa inteligentă de viaţă, şi toate ciclurile evolutive ale acestui univers se desfăşoară după legile acestei puteri, nu după mişcările arbitrare ale unui om.

Lalande zice: „Am cercetat tot cerul cu telescopul meu şi nu am găsit un Dumnezeu”. Dar ar fi trebuit să înlăture telescopul, să-şi liniştească mintea şi atunci L-ar fi găsit pe Dumnezeu.

*

Materialistul nu trebuie blamat pentru că nu cunoaşte adevărurile ultime. El este de blamat numai dacă nu vrea să le cerceteze. Dacă nu încearcă să le cerceteze, nu va putea niciodată să găsească adevărul. El se înşală pe sine cu bună-ştiinţă. Ignoranţa este de multe ori scuzabilă, dar nu şi dorinţa de a rămâne ignorant.

Dacă, aşa cum au descoperit oamenii de ştiinţă, materia este în ultimă instanţă o unitate, atunci toate felurile de materie, toate elementele se pot preface într-un singur element şi întreaga materie se poate preface într-o singură Forţă. În cele din urmă, ei vor trebui să spună, cum au început deja să zică: „Izvorul universului este o unitate din care s-a ivit multitudinea obiectelor pe care le vedem în jurul nostru”.

Există o singură rădăcină, una singură, şi totul a crescut, s-a dezvoltat, a evoluat din această rădăcină. Omul de ştiinţă va trebui de asemenea să admită că forţa infinită care este Dumnezeu e o singură forţă – nu există decât o singură astfel de forţă, un singur Dumnezeu, nu doi. Şi pentru că e o forţă infinită şi nu ceva ce ar putea fi cuprins într-o formă – oricare ar fi ea –, trebuie să-l caute pe Dumnezeu în afara laboratorului. Prin aceasta nu vreau să spun că trebuie să se ridice în spaţiu, ci că trebuie să privească înăuntru, în propria sa minte, căci, atunci când va fi epuizat toate instrumentele din laboratorul său, va fi nevoit să se oprească şi să se uite la omul care a folosit acele instrumente şi să-şi găsească drumul numai prin acea minte.

Totuşi, dacă continuăm cercetarea ştiinţifică a Adevărului şi găsim Forţa Ultimă care trebuie să existe ca rădăcină a tuturor lucrurilor, vom descoperi atunci, spre mirarea noastră, că verificăm cele mai vechi învăţături din lume, învăţături care la început au fost date verbal, iar mai târziu au fost scrise pe pergament, tăbliţe sau plăci de metal, declarând că Dumnezeu, Soarele şi Lumina sunt sinonime. Biblia spune că prima creaţie a fost Lumina şi după ea au urmat toate celelalte forme. Cu alte cuvinte, Dumnezeu nu a putut crea universul înainte de a face lumină.

Poate vă întrebaţi cum a putut Dumnezeu, pe atunci singura unitate existentă, să creeze lumina altfel decât din El însuşi, din propria Fiinţă, aşa cum îşi ţese păianjenul pânza din propriul corp. Pânza nu e diferită de corpul păianjenului, ci este chiar o parte din el. La fel Dumnezeu a creat lumina din propria Sa Fiinţă, ceea ce înseamnă că lumina nu este altceva decât Dumnezeu, Fiinţa lui Dumnezeu. Lumina este Dumnezeu.

În cele mai vechi scripturi indiene, Upadişadele, veţi găsi aceeaşi afirmaţie, şi anume că la început Brahma, care înseamnă „Creatorul”, a făcut lumina şi din ea a făcut toate celelalte forme. Tăbliţele babiloniene repetă aceeaşi afirmaţie.

Preoţii egipteni şi druizi, la fel ca multe popoare vechi, adorau soarele, pe care îl considerau Tatăl întregii lor vieţi. Pentru ei, el era mandatarul vizibil pe pământ al zeităţii nevăzute; nu Dumnezeu, ci agentul lui Dumnezeu. Strălucirea sa era vie, iar razele sale erau pline de viaţă divină.

În Egiptul antic, lumina era cel mai spiritual dintre toate lucrurile materiale. Noi o numim „materială” pentru că este prezentă şi vizibilă în univers şi, prin urmare, putem spune, la fel ca vechii egipteni, că lumina este elementul din universul material aflat cel mai aproape de divinitate.

În ultimii doi-trei ani, cercetările ştiinţifice au confirmat din ce în ce mai mult că toată materia este în ultimă esenţă condensarea energiei radiante, adică a luminii. Într-adevăr, în laborator se poate transforma lumina în materie şi invers, materia se poate transforma în lumină. Cu alte cuvinte, această structură minunată a universului material, pe care o vedem în jurul nostru şi despre care oamenii de ştiinţă din secolul al XIX-lea credeau că nu era decât materie, o substanţă tare şi solidă, a dispărut, nu mai există când faceţi cercetări asupra ei şi încercaţi să-i determinaţi adevărata natură. Ea se dizolvă şi devine cel mai intangibil dintre lucruri: lumina.

Până recent, perspectiva monistică asupra naturii a fost mai mult o chestiune de speculaţie, credinţă şi păreri. Totuşi, în urmă cu treizeci de ani, profesorul J. Arthur Thomson a îndrăznit să afirme, în Introducere în ştiinţă, că „lucrările moderne [asupra atomului] sugerează că este posibil să existe o bază comună pentru materia de orice fel”. Ultimele descoperiri din laboratoarele moderne confirmă această teorie. Vedeţi marile progrese înregistrate în ce priveşte cunoaşterea structurii atomului. Atomul solid, socotit înainte materialul din care era construit universul, s-a desfăcut într-un vârtej de electroni. Când materia a dispărut transformându-se în energie electrică, s-au făcut primii paşi.

Substanţa materială solidă s-a descompus în ceaţa de electroni, protoni şi neutroni. Materia a fost urmărită până când s-a transformat în energie. Rezultatele acestor evoluţii au fost descrise de dr. Karl K. Darrow, cercetător fizician la laboratoarele Bell Telephone, într-o conferinţă pe care a susţinut-o la Lowell Institute, şi care a fost publicată în cartea sa The Renaissance of Physics (Renaşterea fizicii):

În afară de contrastul dintre viaţă şi moarte, nici un contrast din natură nu a părut mai mare decât cel dintre materie, pe de o parte, şi lumină, pe de alta. Deşi fotonul, care este un corpuscul de lumină, şi electronul, care este cea mai mică particulă de materie, sunt diferiţi, dacă unul dispare, poate fi înlocuit cu celălalt… Materia s-a format din lumină, însă nici în această reacţie nu a existat crearea completă a unui element nou de materie din lumină. Putem aspira oare să transformăm un corpuscul de lumină într-un corpuscul de materie acolo unde nu a existat înainte? Această ambiţie este atât de mare, încât trebuie s-o moderăm cât putem de mult. Energiile interne ale nucleului fiind după cum le-am descris, avem nevoie de un foton de mai mult de un miliard de electroni-volţi pentru a crea un nucleu sau un atom întreg. Nici unul din aparatele pe care le posedăm astăzi şi nici o substanţă radioactivă naturală de pe pământ nu ne procură asemenea fotoni. Poate ei se află printre razele cosmice, dar în acest caz nu sunt la dispoziţia noastră. Însă cel mai mic corpuscul de lumină conţine suficientă energie pentru a crea un electron, posedând o jumătate de milion de electroni-volţi, şi asemenea fotoni găsim câţi dorim… În 1932 au fost descoperite asemenea particule şi modul în care au fost descoperite ne sugerează că s-au născut chiar din lumină în acest mod. Aceşti electroni pozitivi au fost găsiţi în razele cosmice. Când expunem o placă din materie densă la un curent de fotoni ca aceştia, vedem electronii sărind doi câte doi pe placă – negativul şi pozitivul plecând din acelaşi punct –, iar dacă supunem membrii acestor perechi energiei cinetice, constatăm că ei se adaugă curentului amintit mai sus. Un foton a murit dând naştere fiecăreia dintre perechi. Aceasta este reacţia prin care electronii se formează din lumină. Nu putem avea oare şi reacţia inversă, în care un electron negativ şi unul pozitiv să se întâlnească în timp ce rătăcesc în spaţiu, să se unească şi să formeze un corpuscul de lumină? Fixitatea materiei a dispărut, pentru că suntem în stare să-i transformăm substanţa din forma de particule electronice în formă de lumină. Nici un element, nici materia şi nici lumina nu sunt permanente. Perpetuă este substanţa din care sunt făcute toate acestea, care se încarnează în toate pe rând şi care trece fără a se schimba de la o formă la alta. Cel mai puţin adecvat nume pentru această substanţă este, cred, „energie”, dar numele nu are mare importanţă. Acesta este rezultatul la care s-a ajuns aplicând metodele fizicii la frecarea chihlimbarului şi la tot ce a decurs de aici; ce drum lung de la un început atât de umil! Piatra, pe care atât de mulţi constructori au refuzat-o, a devenit piatra unghiulară a templului; micul efect care li se părea atât de neînsemnat multor înţelepţi a devenit cheia înţelepciunii şi a dat un înţeles fizic pentru două dintre cele mai vechi principii filozofice. Teoriile atomice existau de mult timp, dar noi suntem generaţia care, prima în istorie, a văzut atomul. Credinţa că toate lucrurile sunt făcute dintr-o singură substanţă este la fel de veche ca gândirea, dar noi suntem generaţia care, prima în istorie, e în stare să privească unitatea naturii nu ca pe o dogmă fără nici o bază sau ca pe o aspiraţie fără speranţă, ci ca pe un principiu ştiinţific bazat pe probe tot atât de puternice şi de clare ca tot ceea ce este cunoscut.

Am dat acest fragment atât de lung pentru că este de o mare importanţă. Dacă, după cum pare azi, rezultatele de laborator vor confirma teoria că există o singură substanţă ce stă la baza tuturor manifestărilor naturii materiale, trebuie să admitem că, din acest punct de vedere, afirmaţiile filozofilor hinduşi cu privire la această chestiune, făcute în urmă cu mii de ani, nu sunt credinţe primitive fără valoare, ci rezultate ale introspecţiei practicate de minţi cu o mare putere de percepţie şi concentrare.

Dacă Dumnezeu este lumină şi dacă toate obiectele materiale, fără excepţie – fie că ne referim la corpul nostru fizic sau la scaunul pe care stăm –, dacă toate acestea sunt doar condensări ale acelei energii iradiante de lumină, nu vă daţi seama că, în felul ăsta, Dumnezeu este prezent pretutindeni? Nu este doar o fantezie poetică, ci un fapt real că, oriunde ai merge, nu poţi scăpa de Dumnezeu. Întreaga lume materială este izvorâtă din Dumnezeu, este plină de El, iar noi suntem mereu aproape şi în Dumnezeu. Nimeni nu poate scăpa de el, oriunde s-ar duce. El este infinit.

În definitiv, nu este oare această concepţie mai satisfăcătoare decât ideea teologică a unui Dumnezeu care este doar o fiinţă umană slăvită, un Dumnezeu făcut după chipul omului, care, în mod arbitrar, face ce vrea cu fiinţele umane şi universurile? Nu este mai bine să crezi, şi nu numai să crezi, dar să fii în stare să dovedeşti pe plan intelectual, şi nu numai asta, dar să cunoşti intuitiv că Dumnezeu este o Putere Infinită, ce stă în spatele tuturor forţelor şi lucrurilor create, o putere prezentă pretutindeni, deci şi înăuntrul nostru şi întotdeauna la îndemână, fiindcă oriunde mergem Dumnezeu este acolo.

Aceasta este, cred eu, concepţia despre Dumnezeu spre care ne îndreptăm şi care nu este prea îndepărtată. Astfel cercul se va închide şi cele mai vechi învăţături despre Dumnezeu se vor întoarce, dar întărite şi sprijinite de dovezi ştiinţifice. Ele vor fi puternice pentru că nu vor mai fi construite doar pe baza credinţei şi a intuiţiei, ci şi pe baza intelectului şi a raţiunii. Dumnezeu merită venerat, iar o asemenea idee de Dumnezeu poate fi păstrată în deplină siguranţă, pentru că nu este doar o concepţie relativă care să poată fi schimbată sau înlocuită. Este ideea supremă şi ultima pe care omul o poate menţine. El nu poate concepe o idee mai înaltă, aşa încât mintea lui va trebui să se oprească la această noţiune de Dumnezeu. Acesta este Dumnezeu, Lumina prezentă veşnic şi pretutindeni, pe care lumea o va găsi prin folosirea propriei inteligenţe şi prin căutarea Adevărului.

Să privim acum problema dintr-un punct de vedere cu care toţi sunteţi probabil mai familiarizaţi. Când omul practică meditaţia, indiferent că este mistic religios, ocultist sau orice altceva, el începe într-un târziu să aibă unele viziuni şi experienţe în inima şi mintea sa. Se spune că cei mai norocoşi mistici au viziunea unei lumini orbitoare.

„Scopul final în practicarea transei este viziunea lui Dumnezeu ca Lumină. Această Lumină este atât de puternică, încât, dacă cineva ar vedea-o pe neaşteptate şi fără o pregătire corespunzătoare, ar putea orbi din cauza acţiunii reflexe asupra nervului optic”, îmi spunea cândva un iniţiat himalayan. Misticii care au această experienţă se simt cufundaţi în lumină şi spun că este cea mai mare realizare. Puteţi citi şi alte descrieri în această privinţă în cartea lui Bucke Cosmic Consciousness (Conştiinţa cosmică) şi în literatura misticismului medieval religios, unde cel care meditează sau misticul pare a fi înghiţit de o mare de lumină, iar odată cu această lumină are sentimentul unei extraordinare libertăţi şi înţelegeri, fiind cuprins de fericire, linişte şi calm.

Şi astfel, pentru că aceasta le pare cea mai înaltă experienţă pe care o poate avea un om, în special misticilor care îl caută pe Dumnezeu, veţi constata că, atunci când revin la conştiinţa normală şi încep să-şi descrie experienţa, deoarece nu au fost iniţiaţi de un maestru competent în antrenamentul ezoteric, aceşti oameni spun fie că l-au văzut pe Dumnezeu înconjurat de Lumină, fie că au auzit o voce interioară, fie că în acea Lumină li s-au revelat anumite lucruri. Cu alte cuvinte, privesc Lumina ca o stare sau condiţie în care trebuiau să caute ceva, să găsească o formă, forma lui Dumnezeu. Ei nu ştiau că Lumina însăşi era Dumnezeu şi că nu era necesar să aştepte sau să caute o imagine, un tablou sau să audă o voce.

Moise s-a apropiat de rugul aprins şi Dumnezeu i-a vorbit. Rugul era în flăcări. Flacăra era Lumina lui Dumnezeu, însă vocea pe care a auzit-o nu era vocea lui Dumnezeu – era vocea propriei minţi, inspirată, desigur, totuşi a propriei minţi. Pentru că Dumnezeu este Putere Infinită şi nu poate fi comparat cu fiinţe umane care vorbesc, după cum nici nu poate fi limitat de forme definite. Noi nu putem să ni-l închipuim pe Dumnezeu ca Putere Infinită în lipsa unei forme şi atunci continuăm să ne imaginăm că poate fi atât de limitat încât să vorbească cu noi. Ceea ce se întâmplă cu adevărat în acele descrieri de voci sau viziuni se explică prin faptul că mintea misticului este atât de pătrunsă de Lumina cu care vine în contact, încât conştiinţa lui este atrasă în supraconştiinţa planetară, ceea ce-i poate oferi o călăuzire precisă sau o profeţie sau puterea de a face tot felul de lucruri minunate – însă el se află în continuare pe tărâmul minţii.

Să nu uităm că numai Lumina este Dumnezeu. Şi totuşi, deşi pentru cel care meditează sau pentru mistic Lumina aceasta este Dumnezeu, ea trebuie înţeleasă corect chiar şi de ei. Dacă nu este corect înţeleasă, acea experienţă, în loc să fie un ajutor, poate deveni o piedică. Vreau să spun că, dacă doriţi adevărul, trebuie să fiţi decişi să nu vă abateţi din drum până nu veţi fi găsit Adevărul Suprem. Să nu vă opriţi pe marginea drumului pentru că aţi făcut cine ştie ce descoperire minunată. Câtă vreme credeţi că realitatea poate fi găsită în orice experienţă, vă înşelaţi singuri.

Pentru cei mai mulţi dintre noi – dacă nu cumva pentru aproape toţi –, o asemenea experienţă ar fi suficientă. Totuşi, trebuie să vă spun sincer că nu este Experienţa Supremă şi că după această experienţă minunată pe calea meditaţiei, mai devreme sau mai târziu, se va deschide o altă cale, Calea Ezoterică, ce duce la Realitatea Supremă, la Adevărul Absolut.

Iar pe această cale nu este nici Lumină, nici Întuneric, nici experienţe, pentru că atunci învăţaţi să transcendeţi timpul. Experienţele care încep trebuie să aibă şi un sfârşit. Trebuie să găsiţi Eternul, care nu are nici început şi nici sfârşit. Când îl veţi găsi, veţi fi găsit de unde îşi trage Dumnezeu propria Substanţă. Şi atunci vă veţi contopi cu Dumnezeu în Suprema Realitate.

Vedeţi acum cât de departe este adevăratul concept de Dumnezeu de acele noţiuni barbare ce se întâlnesc atât de des în diferite părţi ale lumii. Însă chiar şi acele noţiuni i-au ajutat pe mulţi care, la vremea respectivă, nu au putut găsi o înţelegere superioară. În acest sens, orice vă ajută, oriunde v-aţi afla, este bine pentru voi. De aceea omul care cunoaşte Adevărul nu se ceartă cu nimeni. Deoarece ştie că fiecare găseşte exact acel Adevăr pe care i l-au îngăduit experienţele sale de viaţă şi vede exact ceea ce poate să vadă la nivelul respectiv.

Deşi oamenii gândesc diferit despre Dumnezeu, acest lucru nu are importanţă câtă vreme înţelegem că acestea sunt pur şi simplu gânduri şi depind de poziţia în care se află individul. Veţi şti atunci că omul evoluează prin diferitele sale gânduri şi idei către ultimul şi cel mai înalt concept de Dumnezeu. Când veţi descoperi acest lucru, toate ideile se vor contopi şi veţi fi în armonie cu Dumnezeu, în loc să gândiţi despre El. Gândul este o umbră, ceva indirect, însă a fi înseamnă că vă uniţi cu Dumnezeu şi atunci îl puteţi cunoaşte cu adevărat. De aceea trebuie să renunţaţi la a gândi despre El şi să începeţi să fiţi Dumnezeu, ceea ce înseamnă a deveni una cu El. Şi atunci cunoaşterea şi inteligenţa se contopesc în Dumnezeu.

Gândirea pune un văl între noi şi Dumnezeu. Când reuşim să sfâşiem vălul, devenim treptat Dumnezeu. Oricine îşi poate găsi drumul înapoi către Dumnezeu, deoarece Dumnezeu este prezent în fiecare dintre noi. Însă trebuie să începem prin a căuta, iar locul potrivit unde îl putem găsi este înăuntrul nostru, nu în afară. Trebuie să priviţi mai întâi înăuntrul vostru şi să găsiţi atomul sacru în inimă – eul spiritual din interior. Când aţi găsit eul spiritual lăuntric, puteţi privi din nou în afară şi veţi descoperi soarele – cu alte cuvinte, Eul Universal. Îl veţi vedea pe Dumnezeu în orice lucru şi în orice corp – după ce îl veţi fi văzut pe Dumnezeu în voi înşivă!

Astfel, după ce a urmat alţi zei, după ce a crezut în numeroase zeităţi, omul înţelege în cele din urmă că în spatele întregii creaţii există un singur Spirit, iar după ce a crezut într-un spirit personal, un Dumnezeu personal, până la urmă îşi dă seama că zeitatea supremă este impersonală şi universală.