David Lodge

Afară din adăpost

 Traducere şi note de Radu Pavel Gheo

POLIROM

2011

David Lodge, Out of the Shelter

Copyright © David Lodge, 1970, 1985. All rights reserved.

© 2005, 2011 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-2338-9

ISBN PDF: 978-973-46-2339-6

ISBN print: 978-973-46-2313-6

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Cu duioşie, pentru Eileen, spre amintire

Unu

În adăpost

1

Una dintre primele sale amintiri – dacă nu chiar prima – era cea a mamei sale urcate pe un scăunel, în bucătărie, şi stivuind conserve cu mîncare în dulăpiorul suspendat. Alte conserve stăteau pe masă: compot de ananas, de piersici, de minole – îţi dădeai seama după desenele de pe ele. O întrebă:

— De ce ne trebuie toate conservele astea?

Soarele îşi trimitea razele prin fereastra bucătăriei, ce apărea şi dispărea după cum capul femeii intra sau nu în cadrul ei şi, cu toate că băiatul ţinea ochii mijiţi din pricina luminii şi nu-i putea vedea cu claritate chipul, îşi amintea cum l-a privit ea o perioadă care lui i s-a părut destul de lungă, după care i-a zis:

— Pentru că e război, dragule.

— Ce-i ăla război? a întrebat băiatul.

Dar nu şi-a amintit niciodată ce i-a răspuns ea.

Descoperi curînd că războiul însemna o mască de gaz Mickey Mouse, care se aburea cînd respirai, şi casca de tablă şi fluierul pe care le primise tatăl lui, şi plînsetele lui Jill, din cauză că tăticul ei plecase să se înroleze în Forţele Aeriene, şi radioul pornit tot timpul, şi hîrtia de camuflaj lipită pe ferestrele de la stradă, şi urletul sirenelor, şi trezitul în toiul nopţii din pricina raidurilor. Era distractiv să te trezeşti în toiul nopţii.

Ei nu aveau propriul lor adăpost. Băiatul şi mama lui mergeau peste drum, la casa lui Jill, numărul 64, unde exista un adăpost în grădina din spate. Îl construise tatăl lui Jill, cu mîinile lui. Pe timpul raidurilor aeriene, tatăl băiatului era la datorie – era agent la paza şi protecţia civilă şi verifica dacă toată lumea intrase în adăpost şi nu lăsase lumina dinăuntrul casei să treacă prin perdele. Dacă avioanele germane vedeau vreo lumină strecurată printre perdele, atunci îşi dădeau seama unde erai şi îţi aruncau o bombă în cap. Uneori, în toiul unui raid, tatăl lui trecea pe la numărul 64 şi cobora în adăpost ca să vadă dacă nu li se întîmplase ceva. Alteori venea şi îi lua de acolo după ce suna încetarea alarmei. Cîteodată îl ducea acasă pe Timothy, adormit acolo, iar apoi acesta se trezea dimineaţa în patul lui, fără să fi auzit încetarea alarmei. Sunetul de încetare a alarmei era la fel de zgomotos, dar sirena ce anunţa raidul aerian avea un vuiet ce urca şi cobora, vrrUUUMM… vrrUUUMM… vrrrUUUMM… Era o idee deşteaptă să ai două sirene diferite, care sunau în funcţie de ceea ce însemnau fiecare. Sunetul de încetare a alarmei era unul obosit şi neprimejdios, ca atunci cînd te duceai căscînd spre casă după un raid aerian. În schimb, sirena ce anunţa începutul raidului suna înfricoşător.

Nu că lui Timothy i-ar fi fost frică. După un timp, se obişnuise atît de tare cu sirenele de alarmă, încît maică-sa trebuia să-l trezească din somn ca să treacă drumul pînă la Jill înainte ca bombardierele germane să ajungă deasupra lor. Jill avea tot atîţia ani ca şi el – cinci –, dar el era mai în vîrstă, fiindcă ziua lui de naştere era mai înainte. Jill era drăguţă. Cînd or să fie mari, urma să se căsătorească cu ea. Sora lui, Kath, era mult mai în vîrstă decît el – avea şaisprezece ani, adică era aproape un om mare –, dar nu mai locuia cu ei. Plecase la ţară împreună cu şcoala, cu tot cu călugăriţe. Cei din şcoala lui Kath plecaseră din cauza raidurilor aeriene. Raidurile se făceau din cauza Războiului. Oamenii îi spuneau Blitz. Mama băiatului zicea că dacă Blitzul ăsta mai ţinea mult, o să-l ia pe Timothy şi-or să plece să trăiască şi ei la ţară. Ei locuiau în Londra, care era cel mai mare oraş din lume. Timothy nu voia să plece şi să trăiască la ţară. Fusese o dată acolo şi se înţepase în nişte urzici, apoi căzuse într-o chestie de vacă. Dar nu voia nici ca raidurile să înceteze, fiindcă era distractiv să te trezeşti în toiul nopţii.

— Timothy! Timothy! Trezeşte-te, dragule!

Băiatul scînci şi se cuibări mai zdravăn în aşternutul cald.

— Timothy, trezeşte-te! Vine un raid!

O sirenă începu să urle de undeva de foarte aproape – vrrUUUMM… vrrUUUMM… vrrrUUUMM… – şi băiatul deschise ochii. Chipul mamei, alb şi ridat, cu părul acoperit de o basma, stătea aplecat deasupra lui.

— Grăbeşte-te, dragule! E-un raid.

— Ştiu, zise el, căscînd.

Băiatul se aşeză pe marginea patului, ascultînd sunetul sirenelor, în timp ce mama lui îi trăgea ciorapii pe picioare.

— Of, sunetul ăsta! zise ea.

Femeia avea pe ea pantalonii de raiduri şi o haină veche a tatălui lui Timothy, cu fermoar în faţă. Băiatului îi plăcea cum arată maică-sa în pantaloni.

— Uite uniforma ta de alarmă. E caldă – am ţinut-o pe rezervor.

Băiatul îşi punea uniforma de alarmă pe deasupra pijamalei. Era albastră. Winston Churchill avea una exact la fel. Din clipa în care şi-o punea pe el, băiatul se simţea brusc curajos. Pijamalele şi halatele de casă aveau tot felul de fante şi găuri şi spaţii neprotejate, în schimb uniforma de alarmă era prevăzută cu elastice care se strîngeau pe încheieturile de la mîini şi de la picioare şi cu un fermoar în faţă. Cînd se vîra în uniforma de alarmă şi închidea fermoarul, simţea că nimeni şi nimic nu-i mai puteau face rău.

Maică-sa îi încheie şireturile la pantofi, făcînd fundele foarte strînse.

— Aşa, acum eşti gata. Ţi-ai luat jucăriile?

Timothy îşi luă cutia de carton unde îşi ţinea jucăriile de adăpost şi o porni după mama lui în jos pe scări, înspre holul de la ieşire. Femeia desprinse măştile de gaz din cîrligul de pe uşa casei şi, luînd-o pe cea cu Mickey Mouse, îi petrecu cureaua pe după gîtul lui Timothy.

— Mai întîi stinge luminile, îi reaminti băiatul în clipa în care ea dădu să deschidă uşa de la intrare. Să nu-l bagi pe tati în bucluc.

Ea stinse luminile şi o beznă de nepătruns cuprinse holul. Afară, singura undă de lumină venea de la reflectoarele ce măturau cerul ca nişte degete gigantice care se vînturau încolo şi-ncoace. Timothy tîndăli mult pînă să treacă strada, în parte ca să arate că nu-i era frică şi în parte pentru că spera să vadă un avion german prins în bătaia reflectoarelor. Văzuse o dată unul – prins în raza de lumină strălucitoare, semăna cu o micuţă cruce argintie –, dar acesta dispăruse într-un nor înainte ca tunurile să apuce să-l doboare. Auzea şi acum nişte tunuri care bubuiau undeva în depărtare. Maică-sa se poticni de bordura trotuarului.

— Uff! Afurisita asta de stingere! Nimic nu poţi vedea!

Îţi venea mai uşor să vezi atunci cînd te întorceai din adăpost, după ce suna încetarea alarmei. Asta din pricina incendiilor. Incendiile se vedeau înspre docuri şi luminau cerul cu o imensă scînteiere roşiatică, de parcă ar fi fost un foc de tabără gigantic.

Brusc, din spatele caselor de pe strada lor se auzi un bubuit puternic, care-i făcu pe amîndoi să sară speriaţi. Mama băiatului îl strînse şi mai tare de mînă şi o luă la fugă, tîrîndu-l şi pe el după ea.

— Stai, mami, mă doare! se plînse băiatul. Nu-i decît tunul pe şine!

— Hai odată, Timothy!

Tunul pe şine se deplasa în susul şi-n josul liniei de tren din spatele caselor de pe trotuarul lui Jill. Din capătul grădinii lui Jill puteai vedea şinele, dar în timpul zilei pe-acolo nu treceau decît trenuri electrice verzi. Tatăl lui Timothy mergea la lucru cu trenul. Lucra la un birou.

Maică-sa avea o cheie de la uşa casei lui Jill, dar chiar în clipa în care o vîrî în broască, uşa se deschise şi unchiul Jack apăru în prag.

— Sal’tare, sal’tare! zise el. Aţi picat tocmai bine pentru petrecere!

— Vai, Jack, ce m-ai speriat! răspunse mama băiatului. Ce-i cu tine acasă?

Unchiul Jack închise uşa în urma lor şi apoi aprinse lumina.

— M-am învîrtit de-o învoire de trei’şase de ore. M-am gîndit să trag o fugă pînă acasă şi să văd cum merge treaba cu ai mei.

Tatăl lui Jill era îmbrăcat în uniforma albastră a forţelor aeriene, cu petliţele cu aripi. Era masiv şi puternic şi plin de voie bună şi Timothy îl iubea. Îi spunea unchiul Jack, deşi nu era unchiul lui de-adevăratelea. Şi-ar fi dorit ca şi tatăl lui să aibă o uniformă ca lumea în locul căştii ăleia de tablă şi al brasardei petrecute pe braţ. Tatăl băiatului nu se putea înrola în rîndul forţelor aeriene fiindcă era prea bătrîn, lucru despre care mama lui zicea că era un adevărat noroc, deoarece nu trebuia să plece departe de casă, ca unchiul Jack. Timothy era bucuros că tatăl lui nu trebuia să plece, dar se gîndea că era mai bine să fii aviator decît agent de protecţie civilă.

— Şi cum o mai duce Micuţul Tim? întrebă unchiul Jack, ciufulindu-l pe cap.

Unchiul Jack îi zicea întotdeauna aşa sau, uneori, numai Micuţul. Era o glumă de-a lor. Timothy se prefăcea că nu-i place. Acum îşi încleştă pumnii şi se îmbăţoşă către unchiul Jack, ca un boxer.

— Nu acum, Micuţule, îi spuse bărbatul. Mai bine te-ai duce imediat în adăpost.

Şi unchiul Jack îi conduse pe hol pînă în bucătărie. Casa lui Jill era exact la fel ca a lor, şi totuşi era diferită. Toate camerele erau de aceeaşi mărime şi erau dispuse în acelaşi fel, dar aveau în ele lucruri diferite şi miroseau diferit – mai ales bucătăria. În bucătărie, unchiul Jack luă o lanternă care avea o bucată de hîrtie lipită peste jumătate din partea de unde se răspîndea lumina. Rostul ei era să împiedice raza de lumină să strălucească în atmosferă şi să le dezvăluie bombardierelor germane unde se aflau ei. Apoi unchiul Jack stinse lumina de la bucătărie, deschise uşa din spate, ce dădea în grădină, şi lumină cărarea cu lanterna.

— Ai grijă pe unde calci.

În clipa în care rosti aceste cuvinte, un avion trecu pe deasupra casei lor la o înălţime destul de mică. Mama lui Timothy se repezi înapoi în casă.

— E-n regulă, spuse unchiul Jack. E unul de-al nostru. Îţi dai seama după zgomotul motorului.

Timothy îşi înălţă faţa, cu adoraţie mută faţă de omul care-şi putea da seama după sunetul motorului.

Adăpostul era plasat la capătul grădinii, care nu era foarte departe de casă. I se spunea Anderson, dar, ca să fim sinceri, nu era altceva decît o gaură imensă în pămînt, cu pereţi de ciment şi cu un acoperiş curbat, din fier. Acoperişul era ascuns sub un strat de pămînt, iar în timpul zilei arăta ca un deluşor. Unchiul Jack plantase ceva iarbă şi nişte flori deasupra lui. Treptele duceau în jos, spre o uşiţă în spatele căreia mai erau nişte trepte de lemn. Unchiul Jack strigă şi mătuşa Nora le deschise uşiţa.

— Hai, intraţi, dragii mei, zise ea. Începusem să mă întreb pe unde v-aţi dus.

— Pot să stau şi să mă uit? întrebă Timothy, aşa cum făcea întotdeauna.

— Sigur că nu, îi răspunse mama lui. Vino jos chiar acum! Şi ai grijă să te ţii de balustradă!

Timothy coborî încetişor, holbîndu-se spre cer pînă în ultima clipă. Dacă ar fi reuşit să vadă măcar un avion german doborît, măcar unul! Dar bombardierele încă nu apăruseră.

— Uite c-aţi ajuns! zise mătuşa Nora cînd nou-veniţii se strecurară cu greutate în adăpost.

Mătuşa Nora împletea, aşa cum făcea de obicei.

În adăpost era cald şi confortabil. Unchiul Jack trăsese lumină electrică şi mai aveau acolo şi o plită cu benzină care mirosea ca o maşină de gătit şi era numită primus şi pe ea se făcea ceai sau cacao. Mai erau şi două priciuri, cîteva scaune vechi şi nişte lăzi pe care se puseseră perne. Pe jos fusese întins un covor vechi, foarte murdar şi uzat.

Jill stătea pe unul din priciuri. Timothy s-a dus şi s-a aşezat lîngă ea, aducîndu-şi cu el şi cutia cu jucăriile de adăpost. Jill îşi îmbrăca o păpuşă – pe Susan, negresa. Celelalte păpuşi stăteau în picioare lîngă ea. Timothy îşi deschise şi el cutia. Avea acolo un Iepure Într-o Ureche, cîteva bile colorate, cinci soldaţi de jucărie, maşina de pompieri cu scară şi un tun de jucărie pe roţi, care trăgea cu beţe de chibrituri. Iepurele Într-o Ureche ocupa cea mai mare parte a spaţiului din cutie, dar băiatul nu putea să-l lase în casă pe timpul unui raid aerian.

— Susan a fost rea şi-a trebuit s-o plesnesc, zise Jill.

— Tunul pe şine a bubuit chiar cînd veneam încoace, dar nu m-am speriat, zise Timothy.

— Nu vrea să stea liniştită.

— Am vrut să rămîn afară şi să privesc împreună cu tăticu’ tău, dar mami n-a vrut să mă lase.

— Tăticu’ a venit acasă.

— Ştiu.

— Şi n-o să mai plece niciodată de-acasă.

Mătuşa Nora se întrerupse din împletit.

— Jill, zise ea, doar ştii că tati trebuie să se ducă înapoi mîine. Dar o să se întoarcă în curînd acasă.

Mîinile femeii începură apoi să zvîcnească din nou peste lîna roşie, iar andrelele lungi îşi reluară clincănitul.

— Trebuie că face treabă foarte bună, dacă vine atît de des în permisii, o informă ea pe mama lui Timothy.

— Da’ a zis că n-o să mai plece niciodată, se bosumflă Jill, apoi începu să-şi roadă una dintre buclişoarele ei întunecate.

Timothy o trăgea uneori de bucle, dar adevărul era că-i plăceau.

— N-a zis aşa ceva, Jill! Nu e frumos să minţi în halul ăsta! Sigur că i-ar plăcea să stea acasă, cu noi, dar trebuie să se întoarcă la gară.

— Nu trebuie!

Lui Jill începură să-i tremure buzele.

— Nu înţelege, îi explică mătuşa Nora mamei lui Timothy.

— Cum să-nţeleagă aşa ceva la vîrsta lor? răspunse mama băiatului. Azi-dimineaţă am primit o scrisoare de la Kath, continuă ea.

— Da? Ce mai face? N-ai vrea o ceaşcă de cacao? întrebă mătuşa Nora.

— Jill, tu nu vrei o ceaşcă de cacao? Timothy?

— Nu! răspunse Jill.

— Nu, mami, mulţumesc foarte mult, veni apostrofarea. Ce ziceţi de-un biscuit?

Jill ezită.

— Aş putea primi unul cu cremă?

Biscuiţii erau puşi cîte doi, unul peste altul, ca sandvişurile, şi aveau între ei o cremă gălbuie şi dulce. Timothy îi ciuguli mai întîi marginile, acolo unde nu prea era cremă, astfel încît obţinu un biscuit mai mic şi bine umplut cu cremă. Jill desprinse biscuitul de deasupra, linse crema din interior, puse iar cei doi biscuiţi unul peste altul şi luă o muşcătură. Apoi aruncă biscuitul pe jos. Mătuşa Nora n-o văzu. Era aplecată peste primus şi încălzea laptele pentru cacao, fără să se oprească din împletit.

— Ei, ce mai face Kath? Cum se simte în Wales?

Timothy se prefăcea absorbit de biscuitul lui, dar asculta atent discuţia despre Kath. Era interesat de sora lui mai mare. Avea impresia că plecase de-acasă de o grămadă de vreme. Îşi dădu seama că îi venea greu să-şi amintească pînă şi cum arăta, exceptînd faptul că era grasă şi purta ochelari, ca şi tatăl lor.

— Face foarte bine, răspunse mama lui. Ei, oricum, ea aşa zice! I-e dor de casă, bineînţeles, şi zice că mîncarea e înfiorătoare.

— Nu mai spune! Oricum, se descurcă mai bine acolo.

— O, da! Şi, fie vorba între noi şi zidul ăsta, sper că asta o să-i fie învăţătură de minte să aprecieze ce avea acasă. Mi se urcase deja în cap. Nu mă mai înţelegeam deloc cu ea.

— Ajunsese la vîrsta aia, sigur… Cîţi ani are?

— Şaisprezece. Ne-am gîndit s-o ţinem la mănăstire pînă îşi ia diploma de absolvire. Deşi sînt nişte taxe…

— Probabil că e stoarsă de puteri.

— Fii serioasă! N-o să-şi ia diploma niciodată. Umblă cu minţile aiurea şi-acum, dacă or să evacueze şi şcoala… Ei, cu Timothy e altă mîncare de peşte. Noi credem că el o să fie o minte luminată.

— Nu m-ar mira.

Mătuşa Nora îi aruncă o privire băiatului şi văzu biscuitul de pe podea.

— Jill! De ce-ai luat biscuitul dacă nu-l voiai?

— E pentru Susan.

Jill luă biscuitul de pe podea şi se prefăcu că-şi hrăneşte păpuşa cu el.

— Mai bine nu ţi-ai bate joc de ei. Ăsta-i ultimul pachet şi la Shepherd’s nu mai au deloc.

— E din ce în ce mai greu să faci cumpărături, aşa-i? întrebă mama lui Timothy.

— O, e înfiorător! Azi-dimineaţă am stat la coadă la Shepherd’s trei sferturi de oră…

Şi, cum cele două mame începuseră să discute despre mîncare şi despre raţionalizarea alimentelor, atenţia lui Timothy se risipi şi ea. Acum avioanele bîzîiau deasupra lor şi erau o mulţime – avioane germane, care veneau în grup compact. Tunurile bubuiau puternic. Timothy îşi îndreptă şi el tunul lui de jucărie spre acoperişul adăpostului.

— Bang! strigă el. Bang! Bang! Bang!

Jill îşi acoperi urechile, iar mama băiatului zise:

— Ştii, Timothy, e şi-aşa destul zgomot în jur, nu-i nevoie să-l mai faci şi tu!

— Aşa-i că par aproape de tot? întrebă mătuşa Nora, împletind tot mai repede. Eu zic că Jack ar fi trebuit să coboare şi el. E-o prostie să-ţi rişti viaţa aşa afară.

Apoi femeia crăpă un pic uşa adăpostului şi strigă:

— Vino jos, Jack, e o prostie să-ţi rişti viaţa aşa afară! Pregătesc nişte lapte cu cacao.

Unchiul Jack coborî greoi pe scări. Era un bărbat masiv şi nu putea sta cu totul drept în interiorul adăpostului. Se aşeză pe una dintre lăzile acoperite cu perne. Jill se repezi la el şi i se aşeză pe genunchi.

— Ei, dar ştiu c-au luat-o pe coajă bine de tot jos la docuri, zise el. Cerul e tot roşu în partea aia.

— Au doborît vreun avion nemţesc? sări Timothy.

— Tre’ că da, Micuţule. Oricum, au făcut un baraj de foc zdravăn cu antiaeriana.

— Ai văzut vreunul doborît? întrebă băieţelul.

Dar mătuşa Nora tocmai îi dădea unchiului Jack o cană de lapte cu cacao, aşa că bărbatul nu-l auzi.

În timp ce îşi beau cu toţii laptele cu cacao, tatăl lui Timothy intră în adăpost. El nu era aşa de înalt ca unchiul Jack, astfel că putea să stea înăuntrul adăpostului fără să se aplece. Îşi scoase casca lui de tablă şi îşi şterse fruntea cu o batistă. Pe frunte, acolo unde îl apăsase marginea căştii, avea o urmă roşie. Pe creştetul capului nu-i mai rămăsese prea mult păr. Purta o manta veche, cu o brasardă pe care erau imprimate iniţialele A.R.P1 . Tatăl lui Timothy zicea că va face rost în curînd de o uniformă veritabilă, dar fără însemnele forţelor aeriene pe ea.

— Au luat-o pe coajă bine de tot la docuri în seara asta, zise el.

— Mă gîndeam eu, îi răspunse unchiul Jack.

— Ai noştri cred c-a fost cel mai mare raid de pînă acum. Zic că friţul a pierdut o grămadă de avioane. Dar vin şi tot vin aşa, în valuri.

— Doamne, dacă n-am fi locuit aşa de aproape de Tamisa! se plînse mătuşa Nora.

— Lăsaţi, drăguţilor, că stăm bine unde sîntem, îi răspunse unchiul Jack. Incendiile alea tre’ să fie la vreo cinci kilometri de noi.

— Bine-bine, dar sper să nu avem parte de vreunul pe-aici noaptea asta, comentă şi tatăl lui Timothy, pentru că eu zic că toate maşinile de pompieri din sud-estul Londrei s-au strîns acolo, la docuri.

— Nu şi a mea! sări Timothy, ridicînd mîna în care ţinea maşinuţa lui de pompieri cu scară mobilă, moment în care toţi adulţii au izbucnit în rîs.

— Deştept băiat, Micuţul, zise unchiul Jack.

Apoi scoase un pachet de ţigări şi oferi la toată lumea din jur. Mama lui Timothy scutură din cap că nu, dar mătuşa Nora luă una, scuzîndu-se:

— De obicei n-o fac, dar raidurile astea…

Fumul de ţigară lua forme rotunjite, care pluteau agale prin aer. Mirosul de tutun se combina cu cel de benzină, de la plită, şi cu cel de cacao. Timothy căscă.

— A cam venit vremea să-i punem pe copii să tragă un pui de somn, zise mama lui Timothy. Din cîte se pare, o să stăm aici toată noaptea.

— Eu nu-s obosit! sări Timothy.

— Nici eu nu-s obosită, îl secondă şi Jill, încolăcindu-şi braţele pe după gîtul tatălui ei.

Tatăl lui Timothy se ridică şi zise:

— Eu cred că ar cam trebui să plec. Iar tu, Tim, să fii cuminte. O să mă întorc şi-o să te iau cînd încetează alarma.

Apoi îşi puse casca lui de tablă şi se încheie la manta.

— Ne vedem afară, Geoff, spuse unchiul Jack, ridicîndu-se, cu Jill încă atîrnată de el, şi o cără pe fetiţă pînă la priciul pe care stătea şi Timothy.

— Tu şi cu Timothy fiţi acum cuminţi şi culcaţi-vă. Ne vedem mîine dimineaţă.

— N-o să pleci iar mîine, nu-i aşa, tati? se agită Jill, ţinîndu-şi în continuare braţele strîns încolăcite în jurul bărbatului, astfel că acesta nu se putea îndrepta complet de spinare.

— Nu, draga mea, nu imediat.

— Nu mai pleci niciodată?

— Acum fii fată cuminte şi culcă-te. Altfel mîine dimineaţă o să fii prea obosită ca să ne mai jucăm.

— Îl laşi pe Timothy să doarmă şi el pe priciul meu?

— De obicei îi lăsăm împreună, preciză mătuşa Nora.

— Cred că nu-i nici o problemă dacă are de gînd să se însoare cu tine, răspunse unchiul Jack şi adulţii rîseră iarăşi.

— Dar n-aş putea ieşi puţin, numai cît să mă uit? se rugă Timothy de cei doi bărbaţi, care se pregăteau să plece din adăpost.

— Nu! răspunse maică-sa. Acum treci în pat şi să nu mai aud de la tine prostii din astea!

— Da’ de ce nu se poate?

— Pentru că ai putea să fii omorît, de-aia!

— Şi atunci tata de ce poate?

— Tata e om mare şi are o cască de tablă.

— Dar unchiul Jack n-are nici o cască.

— Şi unchiul Jack ar trebui să aibă mai multă minte, bombăni mătuşa Nora, numai că el nu-i cu mult mai matur decît tine, Timothy.

— Ba e, e matur! sări Jill. Şi e curajos!

— Ia te uită! spuse unchiul Jack cu un rînjet. Dacă stai la gară, e cam greu să-ţi dai seama că sîntem în război. Trebuie să vin acasă ca să văd un pic de acţiune.

— Bucură-te de ea, îi zise tatăl lui Timothy în timp ce bărbaţii dispăreau în sus pe scări. Şi n-ai ce-i face, o ţine aşa de şase nopţi.

— Ei, fir-ar a dracului! Ia uită-te cum arată cerul! îl auziră cei de jos pe unchiul Jack în clipa cînd mătuşa Nora închise uşa în urma celor doi.

— Ei, şi-acum hai să vă aranjăm să staţi confortabil, zise apoi femeia.

Mama lui Timothy îi scoase băiatului uniforma de alarmă, iar mătuşa Nora îi dădu jos fetiţei halatul, după care mătuşa Nora îi înveli bine pe amîndoi cu păturile şi puse un abajur improvizat peste bec, astfel ca lumina acestuia să nu le bată în ochi. Mama băiatului îi dădu să îmbrăţişeze Iepurele Într-o Ureche, iar Jill o primi în braţe pe Susan. Timothy se uită la acoperişul curbat al adăpostului şi simţi că îi e cald şi că e în siguranţă. Cele două mame se aşezară lîngă plita cu benzină şi începură să discute cu glas scăzut. Vorbeau iarăşi despre Kath. Timothy nu putea să audă ca lumea şi, din ceea ce auzea, nu prea înţelegea.

— Vrea să se înroleze cît mai repede în W.A.A.F.2, dar Geoff nici nu vrea să audă…

— Nu te condamn. Jack zice că moravurile…

— Am ţine-o acasă dacă am putea, ne-ar fi de folos la o grămadă de…

— Practic, Jack zice că-i cîte-o nuntă în fiecare săptămînă şi asta în primul rînd pentru că ei…

— Fetişcana aia, Roberts, de mai sus de noi…

Capetele li se apropiau tot mai tare, vocile şopteau, andrelele mătuşii Nora făceau clic-clic, clic-clic. Pe acoperişul adăpostului, umbrele proiectate se mişcau rapid, în acelaşi ritm cu mîinile femeii. Tunurile răsunau acum tot mai slab şi tot mai departe de ei. Timothy îşi trase pantalonii de pijama în jos, iar Jill se încovrigă, lipindu-se de el, în timp ce băiatul săltă cămaşa de la pijămăluţa fetei. Apoi Timothy simţi degetele ei răcoroase şi moi pe chestia lui şi dibui cu propriile-i degete crăpăturica dintre picioarele fetiţei. Băiatul era somnoros, încălzit şi în siguranţă. Spera să mai prindă un raid şi noaptea următoare.

Îl trezi un bubuit puternic. Urechile îi vîjîiau şi, cu toate că Jill se afla încă în pat, lîngă el, avea impresia că fetiţa îl strigă de undeva, de la mare distanţă. Primul lucru pe care a avut grijă să-l facă a fost să-şi tragă pe el pantalonii de pijama. Pe cap îi căzuse pămînt. Lumina electrică se bălăngănea în aer, aruncînd umbre înfricoşătoare pe pereţi şi pe tavan. Cele două mame stăteau în picioare la baza scării.

— Jack! urla mătuşa Nora. Jack, ai păţit ceva? Jack! Jack! O, Dumnezeule!

Şi femeia se repezi în sus pe scări, se împiedică şi se strecură afară din adăpost, strigînd după Jack.

— Nora, nu! Ai grijă! zise mama băiatului şi Timothy o văzu cum îşi face semnul crucii şi cum buzele i se mişcă încet, în timp ce ochii femeii erau închişi, cu pleoapele strînse.

— Mami! Tati! se văicări Jill, strîngîndu-şi păpuşa în braţe. Unde-i tati?

Timothy începu şi el să plîngă, fără să ştie de ce. Jill sări din pat şi se repezi spre trepte. Mama băiatului deschise ochii.

— Jill! Întoarce-te! strigă ea.

Dar fetiţa ajunsese deja la uşa din capătul de sus al scării. Mama lui Timothy se buluci în urma ei. Timothy se înfricoşă: urma să fie lăsat singur.

— Mami! zbieră el.

Femeia se opri, se întoarse spre el şi spuse ceva, dar băiatul nu auzi nimic. De undeva veneau un şuierat puternic, un fulger şi un urlet şi, chiar înainte ca becul să se stingă, băiatul avu impresia că mama lui zboară prin adăpost, îndreptîndu-se spre el. Simţi cum trupul ei cade peste el şi urlă, fiindcă îl duruse, dar, din cauză că urechile îi vîjîiau, nu reuşi să-şi audă nici propria-i voce. Pe pat căzu şi mai mult pămînt. Era întuneric beznă şi Timothy fusese cuprins de spaimă. Apoi simţi că mama lui se mişcă şi îl cuprinde strîns cu braţele. Spunea ceva, dar băiatul nu reuşi s-o audă prea bine. Apoi o auzi ca şi cum i-ar fi vorbit de la mare distanţă. Femeia spunea:

— Timothy, ai păţit ceva? Timothy!

Vorbea şi plîngea.

După cîtva timp, băiatul începu să distingă obiectele. Spre surprinderea lui, plita cu benzină rămăsese aprinsă, dinspre ferestruica de la bază venea o lucire roşiatică slabă, iar prin găurile de deasupra se împrăştia un strop de lumină gălbuie. Intrarea adăpostului era blocată de pămînt şi de pietre, o parte din ele căzuseră chiar în interior. S-ar fi zis că în ţărînă se găseau iarbă şi chiar nişte flori. Iar în lumina slabă a plitei se vedeau doi ochi care luceau. Timothy nu izbuti să distingă vreun chip, ci doar doi ochi foarte apropiaţi, care-l înfricoşau. Maică-sa încercă să se ridice, dar băiatul nu-i dădu drumul din braţe, aşa că ea-i spuse:

— Timothy, dacă mă laşi să mă ridic, o s-aprind o lumînare şi n-o să mai stăm în întuneric.

Aşa că băiatul îi dădu drumul, iar femeia, împleticindu-se, dădu ocol încet adăpostului, căutînd o lumînare. Găsi una şi o aprinse. Apoi băiatul văzu că ochii aceia îi aparţineau lui Susan a lui Jill.

— Uite! zise el, arătînd spre păpuşă. Susan!

Maică-sa ridică păpuşa din ţărînă şi începu să plîngă. În obrazul lui Susan se căsca o gaură, păpuşii îi lipseau un braţ şi un picior, iar rochiţa îi era toată ferfeniţită şi murdară. Mama lui Timothy se duse la intrare şi începu să sape cu mîinile prin pămînt. În adăpost căzură şi mai multă ţărînă, şi mai mulţi bolovani. O cărămidă pică pe piciorul femeii şi ea ţipă de durere.

— N-are nici un rost, oftă ea. Trebuie să aşteptăm pînă cînd vin să ne dezgroape. Tati o să vină în curînd şi-o să ne scoată de-aici.

Şi femeia şchiopătă pînă la pat, apoi se aşeză, cuprinzîndu-l pe băieţel cu braţele.

— Eu nu vreau să ies, zise el. Nu vreau să urc acolo.

— Tati o să vină în curînd şi-o să fie totul bine.

Pînă să vină oamenii şi să-i scoată afară, folosiseră deja trei lumînări. Tatăl băiatului nu era printre salvatori. Suferise un şoc, atîta tot. Era acasă, se odihnea şi îi aştepta.

— Haide, băiete, te-aşteaptă taică-tău, i-au zis ei.

Dar Timothy nu voia să iasă din adăpost. În cele din urmă, unul dintre bărbaţi a fost nevoit să-l scoată de acolo în braţe, cu de-a sila, în timp ce băiatul dădea din picioare şi urla.

2

Acum se terminase cu nopţile în care se trezea, trecea drumul şi se ducea la casa lui Jill. Casa lui Jill nici nu mai era acolo, Jill se dusese în ceruri, împreună cu mama ei, iar tatăl ei se dusese înapoi la armată, în forţele aeriene. Timothy şi mama lui au plecat să trăiască la ţară, unde nu existau raiduri aeriene. Locuiau într-un loc numit Blyfield, într-o căsuţă întunecată şi îngustă de lîngă uzina de gaz. Casa îi aparţinea doamnei Tonks, care era grasă şi mirosea ciudat. Timothy şi mama lui primiseră camera din faţă, care era plină de mobile grele şi lucioase, şi un dormitor la etaj. Mama băiatului se folosea de bucătărie laolaltă cu doamna Tonks, ceea ce îi cam încurca.

Mama lui Timothy obişnuia să spună că la doamna Tonks erau o mulţime de lucruri care-i încurcau. Casa nu avea lumină electrică, aşa că, atunci cînd se întuneca, trebuiau să aprindă lămpile cu gaz. Femeia aprindea un chibrit lung şi-l apropia de chestia aia albă şi dantelată, care se aprindea cu un pocnet uşor, se făcea roşie-albăstruie, apoi alb-gălbuie, şi ardea cu un uşor sîsîit. Puteai să faci flacăra mai puternică sau mai slabă trăgînd de un lănţug. Doamna Tonks nu voia să lase lumina să ardă pe scări, fiindcă o considera o risipă, aşa că, ori de cîte ori mama lui Timothy îl ducea la culcare, venea cu o lumînare înfiptă într-un sfeşnic, iar apoi punea lumînarea pe marginea căminului şi o lăsa să ardă, fiindcă băiatului nu-i mai plăcea întunericul. Dacă lumînarea se stingea înainte ca Timothy să adoarmă, băiatul striga, iar femeia venea şi aprindea alta. Iarna era frig şi dimineaţa, cînd te trezeai, partea interioară a ferestrei prindea gheaţă. Timothy o zgîria cu unghia şi se uita prin găurile pe care le făcea la uzina de gaz. În spatele uzinei se vedea un cîmp cu cîteva vaci. Într-o zi, mama băiatului a vrut să scurteze drumul şi-au luat-o peste cîmp, dar în momentul în care au intrat pe pajişte, una dintre vaci s-a uitat la ei, băiatului i s-a făcut frică şi au ocolit iarăşi pe şosea. Dimineaţa se spălau în dormitor, într-un lighean. Mama lui Timothy venea sus cu un ulcior cu apă fierbinte, adus din bucătărie. Casa doamnei Tonks nu avea baie. Timothy era îmbăiat într-o cadă de tablă, lîngă focul aprins în camera din faţă. Era plăcut să faci baie în faţa focului, mai ales după aceea, cînd te uscai, doar că băiatul nu avea voie să împroaşte cu apă, iar atunci cînd taică-său i-a adus bărcuţele de acasă, a văzut că în cădiţa de tablă nu prea mai era loc şi pentru ele. Taică-său muncea în continuare la biroul lui din Londra, dar venea să-i vadă la fiecare sfîrşit de săptămînă.

Timothy a fost trimis la o şcoală dintr-o mănăstire plasată lîngă sat. Îi plăcea de învăţătoarea lui, sora Teresa, pentru că avea un zîmbet plăcut şi obraji îmbujoraţi, dar se temea de sora Scholastica, care avea pe bărbie un coş mare, din care-i creşteau fire de păr. Sora Scholastica le preda fetelor mai mari, dar uneori venea şi pe terenul de joacă. Era greu să-i pronunţi numele, iar Timothy i-a spus o dată sora Elastica, fetiţele au rîs şi sora Scholastica l-a privit cruciş. Duminica, Timothy mergea cu mama lui la slujba ţinută la capela mănăstirii. Preotul sosea pe o bicicletă. Sluba ţinea foarte mult, pentru că surorile cîntau foarte mult. Sora Teresa cînta cel mai bine, iar sora Scholastica – cel mai prost.

La radio se dădea foarte des un cîntec numit În Dover, sturzii or să zboare iar peste stînci:

„În Dover, sturzii or să zboare

Iar peste stînci, în vînt şi soare,

De mîine. Stai să vezi măcar

Ce rîs, ce pace şi iubire

Va fi-n întreaga omenire

Mîine, cînd vom fi liberi iar“.

Spre sfîrşitul cîntecului veneau şi cuvintele următoare:

„Iar Jimmy o să doarmă iar

În camera lui mititică“.

Cînd veneau cuvintele astea, Timothy se gîndea întotdeauna la camera lui mititică din Londra.

Într-o zi, la şcoală s-a ţinut un concert şi fiecare a trebuit să cînte un cîntecel sau să recite o poezie. El şi-a ales În Dover, sturzii or să zboare iar peste stînci, iar la sfîrşit sora Teresa a plîns şi l-a sărutat. Dover era aşezat la malul mării şi avea nişte stînci înalte şi albicioase. Băieţelul s-a gîndit că ar fi frumos dacă, după ce toată povestea se va termina, ar merge acolo şi s-ar uita după sturzi.

În altă zi, mama lui a venit la şcoală cu el ca să discute cu maica stareţă şi să întrebe dacă nu-l putea băga pe băiat la internat. Timothy nu voia să stea la internat, numai că mama lui i-a spus că ea trebuia să se întoarcă la Londra şi să muncească şi că era prea periculos să vină şi el cu ea. Maica stareţă a zis că de fapt o să-i placă la internat, că elevii interni se distrau excelent, apoi a scos dintr-un sertar o pungă cu bomboane de ciocolată şi i-a oferit una. Băieţelul a luat bomboana, dar n-a mîncat-o. Cînd se întorceau acasă la doamna Tonks, a aruncat-o într-un şanţ. Maică-sa l-a văzut, dar n-a scos o vorbă.

A doua zi, femeia s-a dus cu el la şcoală şi a cărat cu ea şi o valiză cu hainele băiatului, dar n-a pus în ea nici o jucărie, cu excepţia Iepurelui Într-o Ureche. Elevilor interni nu li se dădea voie să aibă propriile lor jucării, dar maica stareţă a zis că Timothy putea să-şi păstreze Iepurele Într-o Ureche. Maică-sa l-a sărutat de rămas-bun şi i-a spus să fie cuminte. Plîngea, iar Timothy nu putea să înţeleagă de ce-l părăsea aşa, cu totul, de ce-l lăsa să se descurce singur. El n-a plîns, dar era speriat şi nefericit. Partea de internat a clădirii şcolii era rece şi întunecoasă, cu scări de lemn şi podele fără covoare, care scîrţîiau cînd călcai pe ele. La masă li se dădea o ciorbă cu bucăţi de grăsime albă în ea şi cartofi cu un sos apos, care transforma mîncarea într-o chestie siropoasă. N-a mîncat nici un pic, dar a rămas cu spaima că sora Scholastica l-a văzut. După masă au mers în capelă, au cîntat imnuri şi au recitat rugăciuni lungi, pe care băiatul nu le ştia, aşa că a dat din gură, închizînd-o şi deschizînd-o, însă fără să scoată nici un sunet, ci doar prefăcîndu-se că de fapt cîntă şi recită şi el laolaltă cu ceilalţi. Apoi a venit vremea să meargă la culcare. Patul lui era într-o cameră mare, unde mai dormeau şi alţi băieţei. Aveau un loc unde să se spele, dar numai cu apă rece. Pe podea nu era decît linoleum şi, cînd şi-a scos pantofii şi ciorapii, i s-a făcut frig la picioare, aşa că s-a vîrît repede în pat. Sora care era de serviciu acolo l-a întrebat dacă-şi spusese rugăciunile de seară, iar Timothy i-a răspuns că dacă era frig, mama lui îl lăsa să şi le facă în pat, numai că băieţii ceilalţi s-au hlizit. Călugăriţa i-a spus că data viitoare trebuie să îngenuncheze în faţa patului cînd îşi face rugăciunile, ca şi ceilalţi băieţi. Apoi a stins toate luminile, cu excepţia uneia micuţe de la capătul camerei, unde stătea ea şi spunea rugăciunile rozariului3. În timp ce sora le prefira printre degete, mărgelele rozariului scoteau clinchete şi-i aminteau lui Timothy de andrelele mătuşii Nora, din adăpost. Ar fi vrut să fie iar în adăpost, înainte de căderea bombei. Nu-i plăcea să fie intern la o mănăstire. Îi venea să plîngă, numai că l-ar fi auzit ceilalţi băieţi şi nici nu l-ar fi ajutat cu nimic. O să plîngă tare, tare de tot cînd o să vină să-l vadă mama şi atunci o s-o roage să-l scoată de acolo. Se imagină plîngînd şi spunîndu-i mamei sale Ia-mă de-aici, ia-mă de-aici, ia-mă de-aici şi-o văzu pe maică-sa luîndu-l de-acolo. Adormi cu gîndul la asta.

A doua zi dimineaţa, îl trezi sunetul unui clopot, deşi afară era încă întuneric. În timpul nopţii, cineva îi scosese mîinile peste pătură şi acum îi erau reci. Timothy îşi trase păturile peste cap şi încercă să-şi imagineze cum o să-l scoată de-acolo maică-sa, dar asta nu-l ajută cu nimic. Acum, auzind zgomotele pe care le făceau ceilalţi băieţi cînd se sculau din pat, apa curgînd şi pantofii clămpănind pe scările de lemn, nu mai putea să creadă aşa ceva. Ieşi din pat tremurînd, fiindcă aerul era rece, şi îşi îmbrăcă hainele. Numai că nu era obişnuit să se îmbrace singur şi nu izbuti să-şi încheie nasturii de la manşetele cămăşii şi nici să-şi lege şireturile. Rămase aşa, în picioare, în faţa patului, cu şireturile atîrnîndu-i şi cu manşetele cămăşii fluturîndu-i neîncheiate, pînă cînd sora care era de serviciu veni să-l ajute. Apoi i-a dat jos cămaşa şi l-a trimis să se spele. Cînd s-a întors, călugăriţa s-a uitat la urechile lui, ca să vadă dacă erau curate. La micul dejun li s-a dat porridge, dar nu porridge din acela bun, cum făcea mama lui. Era apos şi n-avea destul zahăr care să-i dea gust.

După micul dejun, s-au dus la vestiar ca să-şi cureţe pantofii. O soră cu un şorţ albastru i-a dat o cutiuţă cu cremă neagră şi o perie de pantofi. Timothy s-a uitat neajutorat la ele şi, brusc, a început să plîngă cu lacrimi inutile şi disperate, lacrimi pe care plănuia să le păstreze pentru mama lui, atunci cînd avea să vină să-l viziteze, şi pe care acum şi le risipea pe fetele şi băieţii indiferenţi din jurul lui, lacrimi neobservate şi neauzite în vestiarul întunecat şi zgomotos, care mirosea a cremă de pantofi.

— Care-i problema, Timothy? Ştii, băieţii mari nu plîng.

Timothy s-a întors şi s-a uitat în sus, spre călugăriţă. Apoi s-a şters la ochi cu dosul mîinii şi a smîrcîit.

— Nu ştiu cum se face.

— Ei, hai-hai, n-ai de ce să plîngi din cauza asta. Uite, îţi arăt eu cum.

Sora s-a aplecat peste pantofii băiatului şi i-a periat zdravăn. Cîţiva dintre copiii ceilalţi au pufnit în rîs şi s-au holbat la scenă. Timothy era ruşinat, aşa că şi-a mutat privirea spre fereastra zăbrelită ce dădea înspre poarta principală, unde a văzut-o dintr-o dată pe maică-sa venind pe alee şi ducînd în mînă cizmele lui de cauciuc pînă la genunchi. S-a repezit afară din vestiar fără să mai stea pe gînduri şi a luat-o în jos pe coridor. Una dintre călugăriţe l-a văzut venind şi şi-a întins mîinile ca să-l oprească. Alergatul pe coridoare era interzis. Femeia zîmbea, dar Timothy simţea în adîncul sufletului lui că, dacă l-ar fi oprit, n-ar mai fi văzut-o niciodată pe maică-sa şi ar fi rămas pentru totdeauna în internat. Aşa că s-a strecurat pe sub braţul călugăriţei, a simţit cum mîna femeii îl apucă de mînecă, s-a zvîrcolit, s-a smuls din strînsoare şi s-a repezit la uşă. O altă călugăriţă tocmai o deschidea şi în prag, iat-o, stătea mama lui. Timothy i s-a azvîrlit în braţe.

Era minunat să fii iar acasă. Zile în şir, Timothy s-a tot plimbat prin casă, înnebunit de plăcere, abia îndrăznind să vorbească sau să se joace, ca nu cumva să rupă vraja şi să fie trimis înapoi la mănăstire. Dar mama lui i-a promis că n-o să-l ducă înapoi acolo. Acum nu mai erau raiduri aeriene asupra Londrei, iar ei aveau un adăpost propriu. Nu era în grădină, ca al lui Jill, ci în camera din faţă a casei, şi semăna cu o masă mare, de fier. Dormeai sub ea, pe saltele. Adăpostul era numit Morrison şi aproape că umplea întreaga încăpere. Tatăl băiatului spunea că nu i-ar ajuta prea mult în cazul unei lovituri directe, numai că într-o asemenea situaţie nimic nu ajuta cine ştie ce. Oricum, ori de cîte ori se strecura în adăpost, Timothy se simţea în siguranţă. Adăpostul era căptuşit cu saltele şi perne, iar marginile erau legate cu plase de sîrmă, aşa că puteai respira înăuntru, iar dacă tavanul camerei se prăbuşea, nu păţeai nimic. Timothy dormea în Morrison în fiecare noapte, iar dacă se întîmpla să fie vreun raid, mama lui cobora şi ea la parter şi se strecura înăuntru, lîngă el.

Uneori, cînd era în permisie, unchiul Jack stătea cu ei, fiindcă el nu mai avea casă. Pe locul unde fusese casa lui Jill, inclusiv acolo unde fuseseră casele învecinate, acum era doar un spaţiu imens, acoperit cu mormane de cărămizi şi ţevi răsucite. Cît timp Timothy fusese plecat, terenul fusese năpădit de iarbă şi de buruieni. Într-o zi, băiatul l-a văzut pe unchiul Jack stînd în picioare în locul unde căzuse bomba, cu mîinile în buzunare şi cu privirea aţintită în pămînt. Timothy era cît pe ce să-l strige, dar s-a hotărît să n-o facă. Cînd a ajuns acasă, i-a povestit mamei, iar mai tîrziu a auzit-o şi pe ea povestindu-i tatălui lui. Maică-sa zicea că era absolut normal şi că nu trebuia să se necăjească. Taică-său era de părere că Jack se simţea vinovat, dar la ce-i folosea. Din discuţia părinţilor, băiatul a aflat ce se întîmplase în ultima noapte petrecută în adăpost. Cînd prima bombă – cea care îi trezise din somn – a căzut pe strada alăturată, unchiul Jack s-a repezit să-i ajute. A strigat-o mai întîi pe mătuşa Nora, dar ea nu l-a auzit. Atunci cînd mătuşa Nora a ieşit din adăpost ca să-l caute, iar Jill a urmat-o, casa lor a fost lovită de o a doua bombă şi cele două au fost ucise în grădină. Ucis însemna că eşti mort şi îngropat în pămînt, dar sufletul tău merge în ceruri. Tu erai fericit în ceruri, dar oamenii pe care-i lăsai în urma ta, pe Pămînt, erau trişti, aşa ca unchiul Jack. Lui Timothy îi lipseau jocurile pe care le juca cu Jill, dar nu era aşa de trist cum fusese cît stătuse la internatul mănăstirii.

Pe străzile din jur erau o mulţime de găuri de bombe. Nu aveai voie să intri în ele, deşi băieţii mai mari o făceau. Acolo puteau să fie şi bombe neexplodate şi dacă se întîmpla să calci pe vreuna, exploda şi te ucidea. Băieţii mai mari mergeau în locurile unde explodaseră bombe ca să caute bucăţi de şrapnel. Timothy a găsit o bucată de şrapnel într-o dimineaţă, cînd mergea spre şcoală. Zăcea în şanţ şi, cînd a apucat-o, a simţit că era caldă încă. Era grea şi zgrunţuroasă la atingere, ca piatra ponce din baie atunci cînd era uscată. Jean Collins a încercat să-l convingă să arunce bucata aia de şrapnel, dar el a păstrat-o, chiar dacă fata l-a pişcat. Bucata de metal pe care o ţinea în mînă, caldă şi zgrunţuroasă şi grea, îl stîrnea într-un mod ciudat: era o bucată de fier care căzuse din cer. Aşa că s-a apucat să colecţioneze şrapnele. În mod normal, ar fi trebuit să le adune şi să le predea Guvernului, ca să facă bombe noi, dar Timothy a păstrat toate bucăţile pe care le-a găsit într-o cutie de carton. O ţinea sub pat.

Mergea acum la şcoala din cartier. La început i-a fost un pic frică – cîţiva dintre băieţi erau duri, iar profesorii ţipau şi-i pocneau pe copiii neascultători –, dar era mai bine decît să fii elev intern la mănăstire. Cu timpul, a început să se simtă în largul lui pe terenul de joacă aglomerat şi violent din curtea şcolii. Lucrul care îl nemulţumea cel mai tare era că Jean Collins o făcea pe şefa cu el. Îl ducea la şcoală şi îl aducea înapoi acasă, ideea fiind că trebuia să aibă grijă de el, pentru că mama lui lucra la cartele. Uneori, cînd avea draci, Jean îi spunea că într-o zi Hitler o să pună mîna pe el şi-o să-i facă nişte lucruri oribile. Timothy n-o credea, dar nu-i plăcea să i se spună aşa ceva. Hitler era şeful germanilor, adică al nemţilor. El începuse războiul. Era un om nesuferit, cu o mustaţă neagră. Un alt nume pentru nemţi era „nazişti“, care semăna cu „nudişti“, ceea ce nu ştia exact ce înseamnă, dar ştia că era ceva urît, aşa că era un nume bine ales.

Într-o zi, Timothy s-a dus cu mama şi tatăl lui să vadă un film despre Hitler. Era vorba că urma să fie o comedie în care Hitler era luat în rîs. Omul se plimba ţanţoş încolo şi-ncoace, zbiera, urla şi împroşca atunci cînd vorbea şi toţi spectatorii din cinematograf rîdeau, dar Timothy a rîs numai puţin, luîndu-se după cei din jur, fiindcă în sinea lui era speriat. Nu era sigur că era vorba de un om îmbrăcat să arate ca Hitler, fiindcă părea foarte real şi toţi ceilalţi oameni din film şi locurile unde se petrecea totul păreau reale. Nu chiar reale-reale, dar ca într-un vis sau într-un coşmar despre care crezi că e real pînă cînd te trezeşti. După asta, l-a visat de cîteva ori pe Hitler şi s-a trezit în miez de noapte, strigînd, cu imaginile în alb-negru cu Hitler licărindu-i în faţa ochilor, exact ca în film.

Într-o altă zi, la şcoală, pe terenul de joacă, unul dintre băieţii mai mari a alergat-o pe Jean, i-a tras fusta în sus şi-a strigat:

— Chiloţei albaştri! Albaştri!

Jean Collins s-a făcut roşie la faţă şi-a plîns, iar băieţii mai mari au rîs ; Timothy a rîs şi el, mulţumit că o vedea şi el o dată pe Jean prinsă la înghesuială. Dar directorul a văzut toată povestea de la fereastra biroului său şi a doua zi băieţii mai mari au fost bătuţi cu băţul, iar Timothy s-a învîrtit prin şcoală tremurînd de frică la gîndul că directorul îl văzuse şi pe el rîzînd.

Cînd a împlinit şapte ani, a fost dus la prima comuniune. Înainte de asta, a trebuit să se ducă la prima lui confesiune. Intrai într-un loc de la un capăt al bisericii, micuţ şi întunecat ca un dulap de haine şi care avea o plasă de sîrmă, unul dintre preoţi stătea în spatele tău şi tu-i spuneai ce păcate ai făcut, iar părintele te ierta, numai că de fapt era Iisus. Apoi sufletul tău era curăţat de toate petele păcatelor şi devenea luminos şi strălucitor. Păcatele erau ca atunci cînd minţeai sau le răspundeai obraznic părinţilor sau nu veneai duminica la slujba de la biserică. Mai erau şi păcate ale necurăţeniei. Domnişoara Marples nu explica niciodată cum trebuie ce erau păcatele necurăţeniei, dar Timothy ştia că erau atunci cînd făceai lucruri urîte, ca desenele pe care le făceau unii dintre băieţii mai mari în spălător sau ca atunci cînd îi ridicai fusta lui Jean Collins ca să-i vezi chiloţii. Timothy era bucuros că el nu făcuse nici unul dintre lucrurile astea, fiindcă s-ar fi simţit îngrozitor dacă ar fi fost nevoit să le spună la confesiune.

A încercat să nu se gîndească la ce făcuse împreună cu Jill atunci cînd se studiaseră unul pe altul în baie şi, mai tîrziu, cînd se pipăiseră pe priciul din adăpost. N-ar fi fost niciodată în stare să-i spună părintelui aşa ceva. Părintele n-ar fi spus nimănui nimic şi se presupunea că nici nu ştia cine eşti, pentru că în confesional era întuneric, iar tu vorbeai în şoaptă. Dar dacă se întîmpla să-ţi recunoască vocea, măcar că tu vorbeai în şoaptă, sau dacă trăgea cu ochiul de după draperia lui şi te vedea îngenuncheat împreună cu ceilalţi băieţi şi fete şi număra să vadă cînd îţi venea rîndul? Timothy încercă să se gîndească ce-ar fi dacă i-ar spune părintelui despre el şi Jill, dar măruntaiele lui se revoltau doar la idee. Nu putea s-o facă. Însă ideea era că trebuia să-ţi mărturiseşti toate păcatele de care îţi aminteai înainte de prima ta comuniune, altfel făceai un sacrilegiu, iar ăsta era păcatul cel mai îngrozitor dintre toate.

În noaptea de dinaintea primei confesiuni, băieţelul a dormit prost şi a visat visul cu Hitler. Cum stătea el aşa, treaz, întins în adăpostul Morrison, iar încăperea se lumina încetul cu încetul, s-a decis să mărturisească un păcat pe care nu-l făcuse, ca să compenseze faptul că nu o să spună nimic despre el şi Jill. A inventat el un păcat, ceva legat de furtul unor bani din poşeta mamei lui, deşi nu furase în viaţa lui nimic, niciodată. Părintele l-a întrebat:

— Şi cît ai furat, copilul meu?

Timothy nu se aştepta la o asemenea întrebare, aşa că a zis că o liră sterlină, fiindcă asta era prima sumă care i-a venit în minte. Se pare că preotului i s-a părut a fi o sumă mare, aşa că i-a vorbit o grămadă de timp despre cît de rău era să furi bani, pînă cînd Timothy s-a speriat tare de tot şi şi-a dorit să fi spus că nu erau chiar atîţia bani. Dar, oricum, s-a gîndit el după aceea, cu siguranţă că asta compensase faptul că nu mărturisise păcatul lui cu Jill, aşa că a trecut de prima comuniune fără să-şi mai facă cine ştie ce griji.

Sora lui, Kath, s-a întors acasă, fiindcă părăsise şcoala. Kath avea şaptesprezece ani. La început, Timothy se sfia în faţa ei, pentru că n-o mai văzuse de multă vreme. Kath era foarte grasă. Cînd urca scările spre dormitor, lucrurile de pe raftul din sufragerie zăngăneau, iar tatăl lui îşi înălţa capul din ziar şi zicea:

— Dumnezeule, într-una din zile o să treacă prin tavan şi-o să cadă exact peste noi. Dar nu contează, o s-o declarăm la distrugeri provocate de război.

Dormitorul din spate arăta acum cu totul altfel. Avea peste tot pozele lui Kath cu prietenii ei din şcoală şi ilustrate cu actori de film, iar încăperea mirosea a parfum. Kath avea şi ruj de buze, deşi n-avea voie să folosească aşa ceva. Într-o zi, Timothy s-a uitat în camera fetei printr-o crăpătură dintre ţîţînile uşii şi a văzut-o cum îşi dădea cu ruj pe buze în faţa oglinzii. S-a gîndit că, probabil, Kath şi-l dădea jos înainte să coboare, deşi părea aiurea să fii rujată atunci cînd nu te vede nimeni.

După ce-a stat ceva timp acasă, Kath a început să meargă la lucru. În fiecare dimineaţă lua trenul urban şi se ducea pînă în centrul Londrei împreună cu tatăl lor, iar acolo lucra la un birou. Şefa biroului unde lucra se numea domnişoara Harper, dar Kath îi spunea Baba Halebardă. Kath avea de gînd să se înscrie în W.A.A.F., contingentul de femei al forţelor aeriene, atunci cînd avea să împlinească optsprezece ani, dar mama şi tatăl ei nu voiau s-o lase, aşa că, după ce Timothy mergea la culcare, în sufragerie se iscau certuri năprasnice, care de obicei se încheiau cu Kath hurducîndu-se pe scări pînă în camera ei, unde trîntea uşa. Timothy era de partea fetei. Şi el, dacă ar fi fost mai mare, ar fi vrut să fie pilot pe un Spitfire şi să doboare o grămadă de nemţi.

Machetele de avioane erau jucăriile lui favorite. Le primea de la unchiul Jack. Unchiul Jack avea un prieten în forţele aeriene, iar acesta le confecţiona din lemn, le colora în vopsea de camuflaj şi le făcea cercuri cu roşu, alb şi albastru pe aripi. Băiatul avea avioane de vînătoare Spitfire şi Hurricane şi bombardiere Wellington. Aerodromul lui era acoperişul adăpostului Morrison. În camera din faţă era şi un dulap cu rafturi, de un maroniu închis, care nu-i plăcuse niciodată din cauza sertarelor lui înţepenite şi a colţurilor ascuţite, aşa că l-a numit Germania şi acolo îşi trimitea avioanele Wellington să bombardeze. Unchiul Jack era acum mitralior la coada avionului, chiar pe un Wellington. A venit să-i vadă după ce şi-a terminat instrucţia şi era extrem de incitat. Zicea că abia aşteaptă să le bage pe gît friţilor ceva din propriile lor pilule. Kath tocmai împlinea optsprezece ani, aşa că l-a întrebat pe unchiul Jack dacă nu credea că ar fi fost bine să se înroleze şi ea în W.A.A.F. şi de-aici a pornit alt tărăboi. La început, unchiul Jack n-a zis nimic, dar după cină i-a spus tatălui lui Timothy că, după părerea lui, ar trebui să-i dea voie lui Kath să se înroleze în W.A.A.F. dacă fata voia într-adevăr, fiindcă era mult mai utilă acolo decît dacă muncea într-un birou. Tatăl băiatului a oftat şi-a spus:

— Mda, Jack, probabil că ai dreptate. Fie, aşa o să facem.

Şi atunci Kath s-a repezit şi l-a luat cu braţele de gît şi l-a sărutat, apoi a făcut la fel cu unchiul Jack şi mama lui Timothy a venit din bucătărie şi a plîns un pic, iar unchiul Jack a spus:

— Numai să nu crezi că-i ca-n poveştile cu fetele Worral4.

Kath a zis că nu mai citeşte ea asemenea lucruri. A doua zi s-a dus în locul unde te puteai înscrie în W.A.A.F., dar nu i s-a dat voie să se înroleze, fiindcă a picat la examenul medical. S-a întors acasă şi-a plîns trei zile şi trei nopţi, după care s-a întors la muncă la acelaşi birou şi totul a continuat ca şi pînă atunci, numai că a devenit mai monoton.

Kath era ţîfnoasă şi nu te puteai distra cu ea. Unchiul Jack n-a mai venit să-i viziteze. Mama băiatului i-a spus că era din cauză că unitatea lui era undeva departe de tot, dar într-o zi l-a anunţat că unchiul Jack fusese dat la pierderi. Dat la pierderi însemna că avionul lui nu se întorsese dintr-un raid. Unchiul Jack sărise din avion cu paraşuta şi fusese luat prizonier. Cînd războiul avea să se termine, se va întoarce în Anglia. Lui Timothy îi părea rău că unchiul Jack ajunsese prizonier în Germania. S-a gîndit că acolo trebuia să fie ca la un internat de mănăstire, că erai singur pe lume şi te temeai că n-o să te mai întorci niciodată acasă.

Căci războiul tot continua şi nu se mai termina. Mama şi tatăl lui discutau adesea despre vremurile de dinainte de război, dar lui Timothy îi era greu să-şi amintească măcar cum era pe atunci. Ţinea minte că merseseră la mare şi că mîncase o banană, care îi crănţănise printre dinţi, fiindcă o scăpase în nisip. Asta trebuie să fi fost în vremurile de dinainte de război, fiindcă acum nu mai puteai găsi banane nicăieri. Şi îşi mai amintea de un brad de Crăciun cu luminile aprinse, dintr-o vitrină de magazin, şi asta trebuie să fi fost tot în vremea de dinainte de război, fiindcă afară era întuneric şi pe trotuar străluceau lumini, aşadar nu avea cum să fi fost vreo stingere. Părinţii lui discutau mult despre anii de dinainte de război mai ales în preajma Crăciunului, cînd pomeneau de lucrurile de mîncat pe care le puteai găsi: banane, şi portocale, şi struguri, şi smochine, şi curmale, şi oricîtă carne tocată voiai, fără puncte pe cartelă. Toate lucrurile astea se vor găsi iar după război. Dar războiul tot continua şi nu se mai termina.

Odată, de Crăciun, Kath i-a dat lui Timothy un atlas. Pe primele două pagini era desfăşurată o hartă a lumii, iar Marea Britanie şi toate ţările din Imperiul Britanic erau colorate în roz. Marea Britanie era foarte mică, dar mai erau o mulţime de ţări roz, iar unele dintre ele erau foarte mari. Germania era o ţară mică şi galbenă, iar Italia era şi ea mică dar verde. Cînd te uitai cît de mari erau ţările roz şi cît de mari erau America şi Rusia, războiul nu părea întru totul cinstit, deşi băiatului nu-i făcea plăcere să se gîndească la asta. Mai eram în război şi cu Japonia, dar era tot o ţară mică. Germania cu Italia şi Japonia începuseră războiul, aşa că era vina lor dacă mîncau bătaie, dar uite cît timp trebuia pînă să fie bătute. Lui Timothy îi plăcea să picteze curse – curse de automobile, curse de avioane, curse de corăbii. Fiecare automobil, avion sau corabie avea un steguleţ care arăta din ce ţară era. Desenul înfăţişa sfîrşitul cursei, iar ordinea era întotdeauna aceeaşi: Anglia ieşea pe primul loc, America era a doua, Rusia a treia, Franţa a patra, Italia a cincea, Germania a şasea, iar Japonia venea pe ultimul loc. Uneori Germania şi Japonia se stricau sau se scufundau şi nu mai ajungeau să încheie cursa.

Într-o zi, Kath a venit acasă cu un aviator american pe care-l chema Rod şi pe care-l cunoscuse la dans. Rod era bronzat, iar uniforma lui era foarte moale şi netedă, nu ca a unchiului Jack, care era aspră şi păroasă. Rod avea gumă de mestecat. Guma se numea Juicy Fruit şi era de forma unor lame lungi şi mari şi Rod i-a dat-o lui Timothy. Lamele erau atît de mari, încît nu puteai mesteca decît jumătate o dată. Rod rîdea zdravăn, zgomotos, şi-şi arăta dinţii lui albi şi-i spunea Junior lui Timothy şi Sir tatălui lui Timothy. Cînd i-a vizitat acasă a doua oară, Rod a adus ciocolată cu lapte pentru Timothy şi mama lui şi ţigări pentru tatăl băiatului. Lui Timothy îi plăcea de Rod şi era bucuros că americanii luptau de aceeaşi parte cu englezii. Dar apoi Rod n-a mai venit să-i viziteze. Pe tema asta a avut loc şi o ceartă serioasă, pe care băieţelul a auzit-o de pe palier, cînd ceilalţi îl credeau în pat. Tatăl lor ţipa la Kath că nu avea voie să-şi dea întîlnire cu un om însurat, iar fata s-a repezit pe scări în sus aproape înainte ca el să aibă timp să se retragă în pat, după care a trîntit uşa camerei ei.

Apoi într-o zi Kath a plecat de-acasă. S-a dus să lucreze ca secretară pentru armata americană într-un loc numit Cheltenham. Mama şi tata n-au vrut să-i dea voie să plece, dar Kath i-a tot sîcîit pînă ce au acceptat. Fata le scria scrisori în care le spunea că se distrează de minune şi că era foarte plăcut să lucrezi pentru americani şi că primea tot felul de lucruri de mîncare pe care nu puteai să le găseşti în magazine. Mama lui Timothy a zis că o să se îngraşe în ultimul hal. Tatăl lui a spus că yankeii ştiau să-şi poarte de grijă. Kath lucra la departamentul preoţilor militari, iar mama băiatului a zis că măcar lucrul ăsta era o uşurare. Kath mai scria că nu le poate spune mai multe despre munca ei din pricina secretului militar. Asta însemna spioni şi altele asemenea, iar Timothy a rămas foarte impresionat.

La cîtva timp după ce Kath s-a dus la Cheltenham, a venit şi Ziua Z. Toată lumea a fost foarte agitată şi la ei acasă radioul a mers fără întrerupere toată ziua. Tatăl lui a spus că războiul o să se încheie în curînd, iar Timothy i-a răspuns O, ce bine!, fiindcă atunci unchiul Jack o să se întoarcă şi el acasă. Toţi ceilalţi ştiuseră de la început că unchiul Jack murise atunci cînd avionul lui fusese doborît, dar nu-i spuseseră şi lui Timothy, fiindcă era prea mic. Dar acum se făcuse deja băiat mare şi trebuia să priceapă că, atunci cînd luptau în război, oamenii erau ucişi şi de aceea războaiele erau un lucru îngrozitor. Şi trebuia să spună în fiecare seară o rugăciune pentru odihna sufletului unchiului Jack, aşa cum făcea şi pentru Jill şi mama ei. Timothy a simţit că-i venea să plîngă, dar n-a putut s-o facă. Era însă plin de ură împotriva germanilor, pentru că îl omorîseră pe cel mai drăguţ om pe care-l cunoscuse el.

Apoi s-au pornit bombele bîzîitoare şi lucrurile erau din ce în ce mai mult ca la începutul războiului, nu ca la sfîrşitul lui. Bombele bîzîitoare erau ca avioanele, numai că nu aveau piloţi şi zburau foarte rapid, aşa că era greu să le dobori. Numele lor adevărat era V1, dar li se spunea bombe bîzîitoare, fiindcă bîzîiau cînd zburau deasupra ta, iar cînd se opreau din bîzîit, ştiai că imediat după aceea o să fie o explozie puternică. Una a căzut peste magazinul Woolworth, nu departe de ei, şi a ucis o grămadă de oameni, iar tatăl lui a zis că era prea periculos pentru Timothy şi mama lui să mai rămînă în Londra, aşa că s-au întors la Blyfield. De data asta nu la doamna Tonks, ci la o altă casă, care era a domnului Barwood. Era un bătrîn a cărui nevastă murise şi care i-a lăsat să stea la el pe gratis, fiindcă mama lui Timothy îi gătea şi-i făcea curăţenie în casă.

În fiecare zi, pe deasupra Blyfieldului treceau bombardiere care se duceau să bombardeze Germania. Zburau zi şi noapte. Timothy se nimerea să fie în grădină sau pe cîmpul din spatele ei, unde prindea fluturi, şi auzea zumzăitul îndepărtat al motoarelor, iar atunci îşi arunca plasa de fluturi şi se holba la cerul albastru, punîndu-şi mîna streaşină la ochi. Încetul cu încetul, zumzăitul devenea tot mai puternic, pînă cînd ajungea să umple tot cerul, dar era ciudat, fiindcă la început nu reuşeai să vezi nici un aeroplan. După aceea zăreai unul sus, sus de tot, pe cer, o micuţă pată argintie, şi după ce îl vedeai pe primul, le vedeai dintr-o dată pe toate şi parcă erau sute de avioane şi zburau toate într-o formaţie ordonată. Uneori lăsau în urma lor linii de aburi albe ca de cretă şi atunci era uşor să le vezi. Erau bombardiere americane şi li se zicea Fortăreţe Zburătoare, fiindcă aveau foarte-foarte multe guri de foc. Bombardierele engleze erau în cea mai mare parte Lancaster-uri şi nu aveau decît un tun. Timothy n-a văzut niciodată un Lancaster, fiindcă zburau doar noaptea, dar a văzut fotografii cu ele şi le-a auzit în zbor. Noaptea, duduitul motoarelor lor îi scutura ferestrele dormitorului. Le auzea şi cînd se întorceau, dimineaţa devreme, fiindcă era deja lumină, dar atunci nu mai făceau atît de mult zgomot, fiindcă nu se mai întorceau toate odată. Iar unele nu se mai întorceau deloc, ca avionul unchiului Jack.

Uneori, la sfîrşit de săptămînă, venea şi tatăl lui pînă la Blyfield. Acum deasupra Londrei erau expediate şi bombe V1, dar şi V2-uri. V2 era o rachetă şi era atît de rapidă, încît nici nu puteai să tragi după ea. Nu aveai timp nici măcar să porneşti sirena de alarmă aeriană. Numai ce vedeai un fulger pe cer şi în următoarea secundă urma o explozie. Slavă Domnului că friţii nu le avuseseră mai dinainte, zisese tatăl lui Timothy. Şi-a mai zis că era bine că ei erau departe de aşa ceva şi că se bucura că şi Kath era în Cheltenham.

Apoi au primit veşti incitante de la Kath. Fata nu le mai trimisese obişnuita scrisoare săptămînală, aşa că mama băiatului se îngrijorase şi se gîndise să încerce să-i dea un telefon, cînd au aflat că fata era la Paris, care fusese eliberat abia în urmă cu trei săptămîni. Armata americană avea nevoie de secretare în Franţa şi ceruse voluntari, iar Kath se oferise ca voluntar fără să le spună nimic nici lor, nici altcuiva. Kath le-a scris că nu li se spusese unde sînt duşi şi că n-a ştiut că era la Paris pînă cînd avionul în care era a făcut cîteva ture, începînd să coboare, şi-atunci au văzut turnul Eiffel şi toate fetele din avion au izbucnit în urale, chiar şi cele cărora le fusese rău. Kath mai zicea că era bine, sănătoasă şi că ăsta era lucrul cel mai interesant care i se întîmplase în toată viaţa ei. Timothy s-a gîndit că sora lui era foarte curajoasă că mergea în Franţa în timp ce acolo încă se mai duceau lupte cu nemţii. Dacă nemţii începeau iar să cîştige şi o luau prizonieră? Timothy s-a gîndit că şi mama lui era îngrijorată din cauza asta. Mama lui zicea că nu-i plăcea să ştie că acum Kath era la Paris, singură, de capul ei, că era prea tînără şi că n-ar fi trebuit s-o lase să plece nici la Cheltenham de la bun început. În fiecare zi, de cîte ori apărea poştaşul, mama băiatului se repezea la uşă ca să vadă dacă nu-i venise vreo scrisoare de la Kath. Scrisorile erau scrise pe o singură foaie de hîrtie, care se împăturea în aşa fel încît forma propriul ei plic. Era aşa-numita Poştă V, şi ideea era să ocupe cît mai puţin spaţiu, iar plicul avea pe dinafară nişte dungi roşii şi un loc pentru ştampila cenzurii militare.

V-ul de la Poşta V venea de la „victorie“. Winston Churchill făcuse semnul V, de la „victorie“, cu două degete, atunci cînd fusese fotografiat, iar în cealaltă mînă îşi ţinea trabucul. Tuturor le plăcea de domnul Churchill şi-i spuneau Winnie, care era în mod normal un nume de fetiţă, dar aici era prescurtarea de la Winston. Churchill era şeful britanicilor, Roosevelt era şeful americanilor, iar Stalin era şeful ruşilor. De cealaltă parte a Germaniei, ruşii cîştigau şi ei de-acum războiul. Timothy avea nişte benzi desenate cu un băieţel cazac care le juca germanilor tot felul de feste în timp ce aceştia se retrăgeau.

Timothy s-a întors la şcoala de la mănăstire, acolo unde fusese şi înainte. În mod normal, şcoala nu primea băieţi mai mari de şapte ani, dar, fiindcă era război, au făcut o excepţie. Cînd s-a întors acolo, s-a simţit ciudat, deşi călugăriţele pe care le ştia, sora Teresa şi sora Scholastica, plecaseră. Era şi plictisitor, fiindcă învăţa într-o clasă numai cu fete, exceptînd un alt băiat de vîrsta lui, dar era mai bine decît să meargă la şcoala din sat. Se temea de băieţii duri din sat, dar – în acelaşi timp – îi şi dispreţuia. Ei trăiseră toată viaţa lor în Blyfield şi nu ştiau de fapt nimic. Pentru ei, războiul însemna doar nişte chestii ciudate, numite V1, care erau lansate asupra ţării, şi nişte bombardiere care le zumzăiau pe deasupra capetelor. Habar n-aveau cum stăteau lucrurile în Londra, unde erau gropi de bombe şi adăposturi şi străzile erau pline de şrapnele. Timothy tînjea după străzile londoneze, după magazine, după tramvaiele şi autobuzele roşii de acolo. East Grinstead, oraşul cel mai apropiat de Blyfield, nu era de fapt prea mare, dar lui Timothy îi plăcea să meargă pînă acolo cu mama lui cu autobuzul Green Line. Oraşul avea un spital unde se repara pielea aviatorilor care fuseseră arşi cînd avioanele li se prăbuşiseră şi-i vedeai adesea cum mergeau pe străzi în uniforma lor de spital, de un albastru luminos, şi cu bandaje albe. Unii aveau bandaje care le acopereau întreaga faţă şi lăsau doar nişte găuri pentru ochi şi gură, iar alţii nu aveau bandaje, dar nu mai aveau nici feţe. Serios. Era ca şi cum feţele le-ar fi fost făcute din ceară şi se topiseră. Atunci cînd dădeau peste astfel de inşi pe trotuar, mama lui îl lua de mînă şi îi depăşeau repede. Ea spunea că nu era politicos să te holbezi la chipurile bieţilor oameni şi Timothy bănuia că avea dreptate, dar i se părea la fel de nepoliticos să îi depăşeşti şi să-ţi întorci capul. Era greu să-ţi dai seama cum să te porţi. Băiatul se întrebă ce-ar fi preferat oamenii aceia.

Cînd mama lui i-a zis că de Crăciun or să meargă acasă şi probabil că vor rămîne acolo, Timothy a fost încîntat la culme. Practic, de-acum atacurile cu V1 şi V2 încetaseră, iar tatăl lui credea că or să fie în siguranţă. Veştile erau bune şi toată lumea spunea că în curînd se va termina şi războiul. Dar cînd s-au întîlnit cu tatăl lor la gara Victoria, primul lucru pe care acesta i l-a zis mamei băiatului a fost:

— Din cîte văd eu, iar pierdem războiul.

Tatăl lui Timothy voise să facă o glumă, dar Timothy şi-a dat seama că era îngrijorat. Germanii contraatacau, iar americanii erau nevoiţi să se retragă. Ziarele numeau lupta asta Bătălia de pe Movilă5. Aşa li se strica şi lor cheful de Crăciun, fiindcă părinţii băiatului erau îngrijoraţi din pricina lui Kath. Dar în Ziua Cadourilor6 ştirile sosite au fost mai bune. Americanii contraatacau, iar germanii se retrăgeau iar. Mai mult, primiseră şi o scrisoare de la Kath. Mama lui Timothy a citit-o cu voce tare la micul dejun:

Aici, la Paris, mă simt mai bine decît m-am simţit vreodată. Îmi place foarte mult să lucrez cu americanii – sînt extraordinar de prietenoşi şi ne distrăm pe cinste. Ni se oferă tot ce ne trebuie: cazare bună, mîncare bună, distracţii şi toate celelalte. Ieri a nins din greu şi Parisul arată într-adevăr superb învelit într-un strat gros de zăpadă. Parisul e un oraş frumos. Străzile sînt mult mai largi ca în Londra. Sper să aveţi parte de un Crăciun minunat împreună, la numărul 33. Noi aşteptam cu nerăbdare slujba de Crăciun de la miezul nopţii, care trebuia să se ţină în catedrala Notre Dame, dar, din cauza felului în care au evoluat lucrurile, a fost anulată.

Felul în care au evoluat lucrurile însemna Bătălia de pe Movilă.

— Altfel, nici nu-ţi vine să crezi că acolo e război, a zis mama lui Timothy. După cum scrie, ai zice că e undeva în vacanţă.

— Dacă vrei să ştii părerea mea, eu zic c-ar trebui să aibă grijă de bătălia pentru propria ei movilă, dacă mănîncă toate prostiile alea yankee, a răspuns tatăl lui.

Războiul cu germanii s-a încheiat în primăvară. Au ascultat toate ştirile de la radio şi de fiecare dată se transmiteau numele oraşelor cucerite de aliaţi. În fiecare zi, Timothy se uita pe hărţile publicate în Daily Express şi urmărea deplasarea imenselor săgeţi albe ale armatelor aliate, care pătrundeau adînc în Germania. Britanicii şi americanii avansau dinspre vest, iar ruşii veneau dinspre est. Armatele lor se vor întîlni în curînd şi atunci Germania va fi înfrîntă. Timothy era agitat şi aştepta nerăbdător sfîrşitul. Simţea aceeaşi senzaţie pe care o simţise o dată la şcoală, cînd un băiat scandalagiu fusese scos dintre rînduri şi încasase o bătaie cu băţul: un amestec de exaltare, uşurare şi simţ al dreptăţii. Atunci cînd au început să vină primele veşti din Belsen şi în ziare au apărut imaginile acelea cu oameni înfometaţi, în pijamale zdrenţuite, cu braţele şi picioarele ca nişte beţe, cu coastele ieşindu-le prin piele, şi cu alţii morţi şi aruncaţi în grămezi, cu braţele şi picioarele amestecate unele cu altele, Timothy aproape că s-a bucurat – s-a bucurat că germanii se dovediseră mai ticăloşi decît se putea imagina, fiindcă asta confirma justeţea războiului. Era ca şi cum întreaga răutate şi urîţenie şi cruzime de pe planetă fusese adunată într-un singur loc, iar acum era pedepsită, strivită sub picioare, nimicită de puternicele armate ale aliaţilor.

Băiatul era nemulţumit de orice imperfecţiune a victoriei, aşa că moartea preşedintelui Roosevelt la puţin timp după ce germanii s-au predat i s-a părut un caz de proastă administrare a lucrurilor din partea lui Dumnezeu. Avea în minte o imagine vagă, cu Churchill, Roosevelt şi Stalin mărşăluind triumfători prin Berlin şi strîngîndu-şi mîinile sub cerul azuriu, pe o grămadă de ruine, în timp ce soldaţii celor trei naţiuni îşi dădeau jos armele de pe umăr, îşi scoteau căştile, zîmbeau larg şi ovaţionau. Şi mai avea o imagine a lui Hitler tîrît în faţa lor, speriat de moarte şi vinovat şi cerşindu-le îndurare, iar apoi dus la spînzurătoare sau ceva asemănător. Dar Hitler se sinucisese înainte ca aliaţii să apuce să-l captureze, iar asta era altă imperfecţiune. Apoi aliaţii n-au reuşit să afle cadavrul lui Hitler, iar ziarele scriau că, la urma urmei, poate chiar scăpase şi se ascundea pe undeva. Băieţii de la şcoala lui s-au contrazis pe ideea că Hitler murise sau nu, iar Timothy a trecut în tabăra celor care ziceau că murise, fiindcă nu suporta gîndul că Hitler scăpase şi fiindcă îi era un pic frică la ideea că, dacă într-adevăr scăpase, ar putea să apară din nou într-o zi, cu o altă armată după el. Adevărul e că, în ochii lui Timothy, Hitler avusese întotdeauna ceva suprauman, ca şi cum ar fi fost însuşi Diavolul. Altfel cum ar fi izbutit o ţară micuţă ca Germania să fie cît pe ce să înfrîngă atît de multe alte ţări?

Dar Germania fusese bătută şi după aceea venise şi Ziua V.E., care însemna Victorie în Europa, fiindcă mai rămăsese Japonia. Japonezii erau ca germanii. Îi tratau cu cruzime pe prizonieri şi, din cîteva puncte de vedere, erau şi mai greu de bătut, fiindcă nu le păsa dacă erau ucişi. Aveau piloţi sinucigaşi care se prăvăleau cu avioanele peste cîte o navă şi o scufundau, chiar dacă aşa mureau şi ei. După aceea americanii au aruncat bomba atomică şi japonezii s-au predat. Faptul că aliaţii au inventat bomba atomică i s-a părut lui Timothy dovada supremă că oamenii buni erau şi cei mai deştepţi şi că pînă la urmă ei vor învinge întotdeauna. Totuşi era păcat că nu inventaseră bomba atomică mai devreme, fiindcă atunci ar fi putut s-o arunce pur şi simplu peste Berlin şi peste alte cîteva oraşe germane şi atunci Germania ar fi capitulat şi mai repede.

Între Ziua V.E. şi Ziua V.J. a mai fost ceva care s-a numit „alegeri generale“ şi după aceea un bărbat pe nume Attlee7, de care Timothy nu mai auzise niciodată, a devenit prim-ministru în locul lui Winston Churchill. Băiatul nu putea să priceapă, fiindcă tuturor le plăcea de Churchill şi el cîştigase războiul. Tatăl lui i-a zis că asta-i politica şi că el era prea mic ca să înţeleagă. Dar Timothy a fost şocat de ceea ce lui i s-a părut a fi trădare şi lipsă de recunoştinţă. Mai mult, era o prostie să-l dai deoparte pe Churchill înainte ca japonezii să fie bătuţi. Mister Attlee nu prea arăta ca un tip în stare să cîştige un război. De fapt, arăta mai degrabă ca tatăl lui Timothy.

Însă japonezii s-au predat şi în Noaptea V.J. pe strada lor s-a făcut un foc mare chiar pe locul unde căzuse bomba aceea. Toată lumea a ieşit din case şi au stat cu toţii în jurul focului, au discutat, au rîs şi-au băut bere şi limonadă direct din sticle. Ca toţi copiii, Timothy avea prinsă de haină o fundiţă cu roşu, alb şi albastru, în formă de V. În noaptea aceea au fost aprinse astfel de ruguri pe multe dintre găurile de bombe de pe întreg cuprinsul Londrei. Ele răspîndeau spre înalt o lumină roşiatică, asemănătoare cu cea din timpul Blitzului şi al raidurilor aeriene. Iar apoi un bărbat a aprins nişte artificii pe care le păstrase de dinainte de război.

În jurul lui Timothy erau atîţia adulţi, încît băiatul n-a putut să vadă ca lumea artificiile şi s-a îndepărtat de mulţime pînă cînd a găsit un loc mai înalt unde să poată sta. Ultima dintre rachetele artificiilor a scînteiat extrem de puternic şi a luminat ca ziua toată zona unde căzuse bomba, iar băiatul şi-a dat seama că se căţărase pe acoperişul cu iarbă al vechiului adăpost al lui Jill. Strălucirea luminii de la artificii a pălit şi Timothy s-a trezit din nou în beznă. Chipurile oamenilor de sub el deveniră nişte siluete palide, plasate pe fondul luminii roşiatice aruncate de foc. Se simţi cumva ciudat: solemn dar confuz, ca şi cum în acel moment ar fi trebuit să se spună – sau să se contureze în mintea oamenilor – ceva anume, numai că nu ştia nici el ce. A coborît cu grijă de pe acoperişul adăpostului şi, poticnindu-se prin molozul şi ţevile contorsionate, a revenit în cercul din jurul focului.

— A, aici erai! a zis mama lui. Vai, ce-ai făcut cu pantalonii cei buni?

Şi femeia începu să-l pocnească cu palma peste nădragi.

Timothy rămăsese cu privirea aţintită la jarul strălucitor.

— Mami…

— Te-ai murdărit şi pe faţă!… Ce-i?

Mama băiatului scoase o batistă din poşetă, scuipă în ea şi începu să frece obrazul băiatului cu partea umezită astfel. Timothy se zbătu să scape de un astfel de tratament copilăresc, fiindcă voia să întrebe ceva.

— Mami, războiul s-a terminat de-adevăratelea?

— Da, slavă Domnului!

— Şi cum va fi de-acum înainte?

— Cum va fi? Dumnezeule, dar pui şi tu nişte întrebări! Cu timpul, bănuiesc că lucrurile vor reveni la normal.

Şi femeia îşi închise poşeta, al cărei mecanism pocni sec.

— Care normal?

— Ei, ştii tu… toţi soldaţii or să se întoarcă acasă şi vor începe iar să muncească. N-or să mai fie întreruperi de curent… şi-o să avem mai multă mîncare în magazine şi nici n-o să mai fie pe cartele.

— Or să fie şi banane?

— Da, or să fie şi banane, şi portocale, şi ananas şi toate celelalte.

— Cînd îmi cumperi o banană?

Femeia rîse:

— O, asta n-aş putea să-ţi spun! Dar sînt sigură c-o să mai treacă totuşi ceva timp.

3

— Toate astea durează mult mai mult decît m-am socotit eu, obişnuia să spună mama băiatului, pentru că îşi amintea adesea de întrebarea lui Timothy din Noaptea V.J.

Au trebuit să treacă doi ani pînă cînd Timothy să ajungă să guste o banană şi atunci mama lui a trebuit să stea la coadă o oră ca să cumpere un ciorchine. Raţionalizarea produselor continua şi, în unele privinţe, devenise chiar mai strictă.

De fapt, viaţa s-a schimbat surprinzător de puţin după război. Noaptea, felinarele de pe stradă erau aprinse, iar Timothy şi cei doi prieteni ai lui de pe stradă, Jonesy şi Blinker, se plimbau pe sub ele atît de mult timp, jucîndu-se cu umbrele lor de sub lumina aceea albăstruie şi stranie, încît mama băiatului îşi trimitea soţul să-i caute. Dar n-a trecut mult pînă cînd farmecul noutăţii a pierit. Soldaţii au fost demobilizaţi şi, din cînd în cînd, cîte o casă din cartier era decorată cu panouri vopsite, pe care era scris de mînă Bine ai venit acasă, tati! Dar tati al lui nu plecase niciodată departe de casă, iar unchiul Jack, pentru care i-ar fi plăcut să picteze o placardă cu Bine ai venit, nu avea să se mai întoarcă din război. S-a mai gîndit să pună o plăcuţă pentru Kath, cînd sora lui avea să se întoarcă acasă, dar se temea că Jonesy şi Blinker or să-l ia peste picior din pricina asta, căci Kath fusese doar secretară.

Dar cînd Kath s-a întors, purta o uniformă specială, de un kaki foarte elegant, făcută dintr-un material mătăsos, ca uniforma lui Rod, şi cu o emblemă cu roşu, alb şi albastru cusută pe umăr. Spre surprinderea tuturor, pierduse jumătate din kilogramele pe care le avusese cînd plecase. Îşi făcuse un alt gen de coafură şi nu mai purta ochelari decît cînd citea, iar acum se ruja şi-şi dădea cu ojă pe unghii. Şi mai trăgea şi din ţigară. Cînd a ieşit cu ea la stradă, Timothy a zărit umbrele întunecate ale vecinilor deplasîndu-se în dosul perdelelor lor dantelate precum peştii dintr-un acvariu, repezindu-se cu toţii să se uite după surioara lui fermecătoare. Jonesy şi Blinker au zis că-i năucitoare, iar Timothy şi-a dorit să fi pus totuşi panouaşul cu Bine ai venit acasă.

Numai că, de fapt, Kath venise doar într-o permisie şi le-a dat de înţeles foarte clar că nici nu-i trecea prin cap să se întoarcă de tot în Londra. Acum lucra la Frankfurt. Părinţii ei ar fi vrut ca ea să vină acasă, dar tînăra le-a spus că trăia mult mai bine acolo unde era, că era bine plătită şi bine tratată şi că acolo vedea viaţa adevărată. Întreaga familie se strînsese în jurul mesei din sufragerie, după ce luaseră ceaiul. Mama lui Timothy a mormăit ceva despre egoismul unor oameni, iar Kath a părut supărată.

— Asta-i o prostie, ce zici tu, mamă. Cu ce v-ar ajuta dacă aş sta acasă? Oricum ne călcăm mereu pe nervi unii pe alţii…

— Ce idee tîmpită! zise mama ei, strîngînd din buze.

— Nu-i tîmpită… Aşa-i, tati?

Tatăl lui Kath se foi stingherit pe scaun şi scoase din buzunar un pachet de Lucky Strike, pe care i-l adusese Kath.

— Nu ştiu, Kath. Dar ce ştiu e că mama ta şi cu mine am vrea să te avem un pic mai aproape de casă.

Kath scoase şi ea o ţigară, şi-o aprinse şi apoi o aprinse şi pe a tatălui ei cu o brichetă elegantă, aurită.

— Uite, dacă apare vreo urgenţă, pot oricînd să sar într-un avion de serviciu şi în cîteva ore am ajuns acasă.

— Nu asta-i problema, zise mama ei.

— Atunci care-i? Pentru că, dacă-i vorba de bani, aş fi bucuroasă să vă…

— N-avem nevoie de banii tăi, fetiţo, răspunse agitat tatăl ei. Oricum, nici nu am avea pe ce să-i cheltuim.

Mama lui Timothy se apucă să strîngă farfuriile şi să le stivuiască în faţa ei.

— Atunci, s-ar părea că va trebui să mă resemnez cu ideea că o să am grijă de gospodăria asta de una singură.

— Of, mami! Uite, să-ţi spun eu cum facem.

Kath îşi stinse ţigara într-o farfurioară. Chiştocul, împurpurat la capăt de ruj, era atît de lung, încît se încovoie sub apăsare, iar Timothy văzu cum tatăl său aruncă o privire scandalizată la vederea risipei făcute.

— Să-ţi spun eu cum facem: mă lăsaţi să plătesc o femeie care să vină şi să facă menajul.

— O femeie? Ce să caute aici o femeie? Pot să am grijă foarte bine şi eu de propria-mi gospodărie, mulţumesc foarte mult!

Kath izbucni într-un hohot de rîs:

— Mami, eşti imposibilă!

Timothy şi tatăl său se alăturară rîsetelor fetei. Mama băiatului le aruncă un zîmbet confuz şi nefericit. Cum nu se putea hotărî dacă să se simtă sau nu jignită, se ridică şi duse stiva de farfurii în bucătărie.

Kath venise acasă cu o grămadă de cadouri. Era ca şi cum zîna cea bună le-ar fi vizitat locuinţa. Pentru Timothy adusese dulciuri americane (sau „zaharicale“, cum le zicea fata) cu nume ciudate şi inexplicabile, cum ar fi Baby Ruth şi Oh Henry! Pentru tatăl lor adusese ţigări americane, în nişte pachete gigantice, de 200 de bucăţi, iar pentru mama lor, un nou tip de ciorapi de damă, cărora li se zicea „de nailon“. Şi mai erau şi nişte cadouri extrem de scumpe: un ceas pentru Timothy, un aparat de fotografiat pentu tatăl lor şi o pereche de cercei cu perle veritabile pentru mama.

— Kath, nu trebuia să fii atît de extravagantă, i-a zis mama, răsucind cerceii pe toate părţile. N-o să îndrăznesc să-i port vreodată. Trebuie să te fi costat cît China.

— Am economisit din raţia mea de ţigări, îi explică tînăra. În Germania poţi cumpăra orice pe ţigări. Sau pe alimente.

— Kath, vrei să spui că ai cumpărat toate chestiile astea de pe piaţa neagră? întrebă tatăl ei, cu o notă de dezaprobare în glas.

Kath dădu din umeri.

— Toţi fac la fel, zise ea. Păi ce, mai ieri l-am văzut pe şoferul preotului nostru de campanie cum intră în birou cu o conservă de şuncă pe care o tot învîrtea în mîini. L-am întrebat ce face cu ea şi ştii ce mi-a răspuns? „Părintele mi-a zis să mă duc în oraş şi să-i fac rost de nişte flori pentru altar.“

— Preotul catolic? întrebă mama ei.

— Da.

— Dumnezeule! Atunci presupun că totul e în regulă.

Timothy era curios să afle cîte ţigări costase ceasul lui, dar s-a gîndit că ar fi fost nepoliticos să întrebe aşa ceva. Era un ceas elveţian, cu un secundar care se rotea, şi era antişoc, antiacvatic şi antimagnetic. Îşi închipui cum un neamţ îşi dă ceasul de la mînă pentru un cartuş de ţigări şi apoi le fumează una cîte una şi, cînd nu-i mai rămîn decît cîteva, îşi doreşte să nu-şi fi dat ceasul, fiindcă ceasul rămîne, iar ţigările s-au dus deja.

— Şi cum sînt ei, germanii? o întrebă el pe Kath în ultima ei zi petrecută acasă.

Stăteau amîndoi în dormitorul din spate, pe care băiatul îl cedase surorii lui pe timpul permisiei. Tînăra îşi făcea unghiile, operaţiune la care fratelui mai mic îi plăcea să asiste.

— Păi, nu prea avem voie să fraternizăm, ştii, adică să avem relaţii cu germanii. De fapt, la început ne-au ţinut la adăpostul unui gard de sîrmă ghimpată şi n-aveam voie să ieşim fără un permis de liberă trecere. Aşa că-i greu de zis. Dar, oricum, par la fel ca toţi oamenii. Doar că vezi o grămadă de invalizi şi toate felurile de răniţi.

— Cre’ că ne urăsc pentru că i-am bătut în război, aşa-i?

— Sînt necăjiţi zdravăn din pricina bombardamentelor şi, sigur, nimănui nu-i place să fie sub ocupaţie. Dar o duc mai bine sub americani decît le-ar fi în zona ruşilor şi o ştiu şi ei prea bine.

— Păi da, şi, oricum, ei au vrut-o, nu? Vreau să zic, chestia cu bombardamentele…

— Cred că da… Dar bombardamentele de la noi au fost un fleac pe lîngă ce-a fost în Frankfurt. În viaţa mea n-am mai văzut asemenea distrugeri. Toate au fost făcute una cu pămîntul, clădire după clădire.

— Ştii că la noi a fost o bombă zburătoare care a căzut peste Woolworth? o întrebă Timothy, cu senzaţia nedefinită că sora lui subestima rănile suferite în război de propria ei ţară.

— Da. A fost îngrozitor, nu? Toţi oamenii ăia omorîţi. Şi copiii… Ei, slavă Domnului că acum s-a terminat de-a binelea.

— Mă întreb dacă ai chef să te întorci la Frankfurt, medită cu voce tare băiatul.

— Ei, nu-i asta problema. Aş putea fi trimisă într-un loc mai drăguţ. Nu se ştie niciodată. Gata!

Kath îşi terminase de ojat unghiile. Puse la loc căpăcelul sticluţei, cu pensula aceea micuţă ataşată la capătul lui, se ridică şi începu să-şi fluture mîinile prin aer ca să i se usuce stratul de ojă. Făcu cîţiva paşi pînă la fereastră şi aruncă o privire afară.

— Doamne Dumnezeule! murmură ea.

Timothy veni lîngă ea, la fereastră, ca să vadă ce declanşase comentariul fetei. Dar, privind şi el pe geam, nu văzu decît grupurile cunoscute de grădini înşirate una după alta în spatele caselor, cu magaziile lor de cărbune şi sforile de rufe, apoi un tramvai care oprise pe strada de dincolo de ele şi întinderea înceţoşată a acoperişurilor, care se pierdea în zare. Cădea o burniţă fină, iar din hornurile caselor se înălţau lent fuioare de fum. Băiatul se întoarse pe pat, unde stătuse mai înainte, şi începu să întoarcă paginile unei reviste americane pe care Kath o adusese acasă cu ea. Era o revistă groasă, grea şi lucioasă, iar în interior erau o mulţime de fotografii cu clătite din care curgea siropul şi pahare înalte, cu băuturi, pline de bucăţi de fructe şi de gheaţă, cu maşini imense şi cu forme aerodinamice, toate întinse pe două pagini, astfel că păreau să se îndoaie la mijloc. Revista se numea Life.

— Pot să iau eu asta, Kath, sau vrei s-o duci înapoi cu tine? întrebă timid băiatul.

— Cum? întrebă fata, absentă. O, da, Timothy, poţi s-o iei. În Germania o primesc tot timpul.

Kath stătea încă la fereastră şi îşi mişca mîinile în sus şi-n jos, ca o pasăre imensă care încearcă să-şi ia zborul.

Cînd a împlinit zece ani, Timothy a mers la un gimnaziu numit St. Michael’s. Profesorii erau numiţi Fraţi şi erau ca preoţii, numai că nu spuneau liturghia. Erau îmbrăcaţi în nişte sutane negre şi purtau nişte gulere mari, albe. Mai erau şi profesori care nu erau Fraţi şi care purtau haine obişnuite, cum era profesorul de arte. Lui Timothy artele îi plăceau cel mai mult. În după-amiezele de vineri aveau cîte două ore de arte. Era un mod plăcut de a încheia săptămîna. Materiile sale preferate erau artele şi matematica. La sfîrşitul fiecărui trimestru dădeau teste, iar Timothy ieşea de obicei al treilea sau al patrulea din clasă, deşi ca vîrstă era unul dintre elevii cei mai mici. La început, ca să poată merge la St. Michael’s, părinţii lui plăteau ceva, dar cînd a împlinit unsprezece ani, a dat un test special şi după aceea a mers la şcoală pe gratis.

Două lucruri nu-i plăceau la şcoala lui. Unul era bătaia cu nuiaua, care se practica din plin, nu numai dacă erai obraznic, ci şi dacă nu-ţi învăţai bine lecţiile. Al doilea lucru era sportul. Timothy era foarte atras de sport, mai ales de fotbal, şi toată lumea juca fotbal în pauze. Fiindcă era micuţ şi agil, se descurca foarte bine pe terenul improvizat din curtea şcolii, cînd trebuia să te strecori nu numai printre jucătorii adverşi, ci şi printre cei care jucau alte jocuri şi ocupau acelaşi spaţiu. Însă jocul oficial al şcolii era rugbiul, iar Timothy ura rugbiul. Nu-i plăcea să fie pocnit şi trîntit la pămînt, cum se făcea la jocul ăsta, şi nici n-avea curajul să se arunce la picioarele celorlalţi jucători şi să-i placheze în timp ce alergau. S-a obişnuit să alerge în jurul zonei în care se desfăşurau confruntările, părînd interesat de joc, dar fără să atingă cu adevărat mingea sau vreun alt jucător. Uneori se arunca intenţionat la pămînt numai ca să-şi murdărească genunchii şi să pară că placase pe cineva. La fel se întîmpla şi vara cu crichetul. Îi plăcea să-l joace în curtea şcolii, iar cînd se antrena cu o minge veche de tenis de cîmp, de pe care se dusese cam toată suprafaţa păroasă, reuşea să respingă destul de prompt loviturile venite din terenul advers. Dar crichetul cu o minge adevărată, grea şi mortală, era cu totul altceva. Singurul sport oficial al şcolii, pe lîngă rugbi, era crosul, iar Timothy nu era bun nici la asta. De obicei era eliminat încă din tururile preliminare de dinainte de Ziua Sporturilor, aşa că stătea lîngă părinţii lui şi urmărea cursele şi-i vedea pe învingători cum urcau la sfîrşit pe podium şi-şi primeau cupele.

— Ce păcat că nu se dau cupe şi pentru învăţătură, zicea mama băiatului. Atunci ai cîştiga şi tu ceva, Timothy.

Dar Timothy tînjea după victoriile atletice, iar faptul că a ieşit primul la orele de arte şi la matematică i-a oferit doar o consolare superficială. Sportul era lucrul care-l interesa cel mai mult în viaţă. Uneori, tatăl lui îl lua cu el să-i vadă pe cei de la Charlton Athletic în timpul campionatului de fotbal şi pe cei de la Surrey în timpul campionatului de crichet. Băiatul supraveghea cu un interes înflăcărat soarta acestor echipe, urmărind rezultatele lor în Daily Express, şi, cu ajutorul imaginaţiei, punea în scenă succesele lor ieşind pe stradă şi şutînd mingea în gardul de sîrmă al curţii lor sau izbind ore în şir cu bîta de crichet o minge de gumă suspendată cu un şiret de funia de rufe, în grădina din spatele casei. Dar realizările lui s-au limitat la joaca de pe stradă şi la cea din curtea şcolii. Nu s-au transformat în recorduri, n-au fost gravate pe nici un fel de trofee, nu i-au adus nici o notă bună la şcoală şi n-au aruncat nici un fel de con de glorie asupra lui. Timothy s-a resemnat să trăiască o viaţă de anonimat umil.

Kath a venit iar acasă în 1947, de Crăciun. Timothy s-a dus cu părinţii lui la gara Victoria ca s-o aştepte acolo. Trenul a întîrziat, aşa că, în timp ce părinţii băiatului s-au aşezat la bufet şi au comandat două ceşti de ceai, el s-a învîrtit prin gară ca să se încălzească şi a studiat automatele cu fise care stăteau, goale şi ignorate de toţi, lîngă intrările pe peroane. Pe automate se vedeau etichete veştejite, care ofereau batoane de ciocolată, caramele, alune şi stafide pentru numai un peni. Fantele pentru fise erau sigilate. În spatele ferestruicilor acoperite de jeg se zăreau doar rafturile metalice goale, însă Timothy trase, cu titlu experimental, de unul dintre sertare, sperînd – deşi fără să spere cu adevărat – că unul dintre ele se va deschide şi-i va oferi o mostră din uitatele produse de dinainte de război.

În cele din urmă, sosi şi trenul lui Kath, tras de o locomotivă din seria Bătălia pentru Anglia, iar tînăra pogorî ca o pasăre exotică pe peronul învăluit de iarna cenuşie, alunecos din pricina noroiului şi a gunoaielor. Nu mai purta uniforma ei kaki, ci un costum verde, în carouri, cu mantie şi căciulă de blană. Costumul avea o rochie foarte lungă, care-i ajungea pînă aproape de glezne.

— Aşadar, te-ai decis să adopţi noua modă? a fost primul comentariu al mamei fetei.

— Da. Vă place?

Şi Kath făcu o piruetă pe peron. Adusese cu ea o grămadă de valize, de toate felurile şi formele, unele rotunde, altele pătrate, precum şi din cele obişnuite, dreptunghiulare. Închirie un taxi ca să-i ducă acasă şi vorbi tot drumul pînă acolo. Timothy se gîndi că sora lui se exprima mai elegant decît o făcea înainte, iar cînd răspunse la întrebările ei, Kath îi imită accentul şi-i zise:

— Eşti un mic cockney veritabil, nu-i aşa, Timothy?

Kath le adusese iar o grămadă de cadouri. O parte din ele nu trebuiau deschise pînă în dimineaţa de Crăciun, dar fata scoase la grămadă tot felul de sticle, conserve cu hrană, ţigări, dulciuri… Unele dintre dulciuri erau din cele produse în Marea Britanie şi pe care nu le puteai cumpăra din magazine nici măcar pe puncte, fiindcă erau numai pentru export: Olde English Butterscotch, Mackintosh’s Toffees şi Original Pontefract Cakes, toate împachetate elegant în folii de staniol cu desene şi hîrtii în culori vesele. Înainte de a ajunge în mîinile lui Timothy, dulciurile călătoriseră pe jumătate de glob, trecînd prin America şi apoi prin Germania. Băiatul le consumă cu religiozitate, aşa cum primeau creştinii persecutaţi sfintele taine.

— Nu ştiu ce-ar mai rămîne din Crăciunul nostru dacă n-ai fi tu, Kath, îi zise tatăl fetei. În magazine nu se găseşte nimic.

— Raţionalizarea asta e îngrozitoare. E mult mai rea decît războiul, adăugă mama ei. Acum a venit şi rîndul pîinii, dacă-ţi vine să crezi.

— Nu pricep deloc, comentă Kath. S-ar zice că vă merge mai prost decît celor din Germania.

— Asta spun şi eu, zise mama. Ce folos că am cîştigat războiul dacă trebuie să strîngem cureaua şi să ne roadem de sub unghii pentru fiecare masă?

— E din cauza guvernului, explică tatăl. Pe mine nu mă mai fac ei să votez încă o dată cu gaşca asta.

Tatăl lui Timothy bombănea întotdeauna împotriva guvernului. Tot aşa făcea şi Daily Express. Timothy reţinea frazele sarcastice ale tatălui său, iar figurile lui Strachey, Shinwell şi Cripps, caricaturizate în ziare, deveneau parte componentă a mitologiei sale personale (cum se întîmplase cu cele ale lui Hitler, Goebbels şi Goering pe timpul războiului), în chip de sperietori mai puţin malefice, dar la fel de expuse ridicolului şi batjocurii. Timothy deveni conştient şi de o altă modificare a sentimentelor din război, una mult mai neliniştitoare. Din cîte se părea, ruşii şi Stalin (Unchiul Joe, cum îi spuneau de obicei oamenii) nu le mai erau prieteni. Erau comunişti, ceea ce însemna că în Rusia nimeni nu avea voie să aibă ceva numai al său, iar ruşii voiau să cucerească şi alte ţări, astfel încît nimeni să nu mai aibă nici acolo nimic care să-i aparţină numai lui. Uneori, ruşii păreau la fel de răi ca şi naziştii. Erau atei şi persecutau biserica. În fiecare duminică, la sfîrşitul slujbei religioase, se ţineau rugăciuni pentru readucerea Rusiei pe calea credinţei.

În ciuda tuturor cadourilor pe care le adusese Kath, n-au avut parte de un Crăciun foarte fericit. Chiar în ziua de Crăciun au avut o întrerupere de curent care le-a stricat cina. Kath s-a plîns că-i e frig, dar părinţii ei nu aveau prea mult cărbune şi se ciondăneau mereu pe tema focului, dacă trebuiau sau nu să-l mai aţîţe. Kath nici n-a stat foarte mult, pentru că voia să se întoarcă în Germania, la un bal mascat la care urma să participe în ziua de Anul Nou şi unde urma să se îmbrace în Statuia Libertăţii. Acum trăia în Heidelberg şi-i plăcea mai mult ca la Frankfurt. Zicea că e un orăşel pitoresc, aşezat între munţi, pe malul unui rîu, avea un castel ruinat şi o mulţime de clădiri vechi şi scăpase aproape neatins din război. Locuia la un hotel transformat în cămin şi avea o groază de prietene simpatice.

— Şi ceva prieteni, Kath? o întrebă tatăl ei.

— Ei, n-am nici o problemă cînd vine vorba să-mi găsesc o pereche la vreo petrecere şi la alte chestii. Ştii, pe-acolo nici nu-s prea multe fete – desigur, pe lîngă nemţoaice. Aşa că mă descurc binişor cu întîlnirile. Oricum, e un loc bun pentru o tipă grasă – am zis-o întotdeauna. Fetele din birou rîd de fiecare dată cînd le-o spun.

— N-aş zice că acum mai eşti grasă, spuse mama ei.

— Bun, dar nici subţirică n-ai zice că sînt, aşa-i? îi răspunse Kath, netezindu-şi fusta pe coapse.

— Numai să nu ajungi să te măriţi cu un yankeu, comentă tatăl fetei.

Kath pufni în rîs.

— Toţi ăia drăguţi sînt deja căsătoriţi, răspunse ea. Iar ceilalţi nu sînt interesaţi de căsătorie.

— Dar de ce-s interesaţi? întrebă Timothy.

Kath pufni din nou în rîs, dar nu-i răspunse, iar mama îi zise băiatului că era timpul să meargă la culcare.

La plecare, cînd au condus-o iar pe Kath la gara Victoria, a fost un moment jalnic. Fata răcise şi-şi tot sufla nasul şi se plîngea că nu reuşise să găsească batiste de hîrtie nicăieri în Londra.

— Felul în care oamenii se folosesc de batistele alea ale lor de bumbac mi se pare dezgustător. Nu fac altceva decît să care după ei o grămadă de germeni.

— Îmi pare rău dacă te-am dezgustat, îi replică ţîfnoasă mama ei.

Răcise şi ea.

— O, mami, nu mă refeream la tine!

— Dar eu le fierb întotdeauna, ca să scap de germeni, continuă înfuriată mama fetei.

— Kath, ce-ar fi să vii acasă peste vară, cînd e puţin mai cald? întrebă tatăl ei.

— Of, tati, nu ştiu… O prietenă de-a mea din Heidelberg… ne gîndeam ca vara asta să facem o excursie prin Italia.

— Prin Italia?

— Întotdeauna mi-am dorit să văd Roma şi Florenţa şi toate locurile alea…

— A, înţeleg… Mă gîndesc că trebuie să faci lucrurile astea cît eşti tînără…

Şi bărbatul îşi făcu de lucru cu o gaură din mănuşă.

— Ne-am gîndit şi noi să încercăm să mergem undeva în vacanţă anul ăsta, îi zise lui Kath mama ei.

— A, foarte bine! Unde?

— La Worthing. Mergeam des acolo înainte de război… Ţi-o aminteşti pe doamna Watkins?

— Da, mi-o amintesc, zise Kath.

— Mai e încă acolo.

— De ce nu vă duceţi într-un loc unde n-aţi mai fost?

Se auzi un fluierat ascuţit şi uşile trenului începură să se închidă cu zgomot.

— Kath, cred c-ar fi bine să urci, îi spuse tatăl ei.

— O să vă anunţ ce-o să fac peste vară, zise ea în timp ce-i sărută de rămas-bun.

Timothy alergă pe lîngă tren cît timp putu să ţină pasul cu Kath. Apoi o porni încet înapoi, de-a lungul peronului, pînă în locul unde părinţii lui aşteptau necăjiţi şi împroşcau valuri de abur în aerul rece. Ningea şi cîţiva fulgi pătrunseseră prin găurile făcute în timpul războiului în acoperişul gării. Băiatul se uită în sus, spre tavan, ca să vadă pe unde venea zăpada, dar în lumina cenuşie şi murdară din gară era imposibil să-ţi dai seama care dintre geamuri lipseau şi care rămăseseră întregi, la locul lor. Pe întinderea de sticlă cenuşie, chiar şi fulgii de zăpadă căpătau o nuanţă de un gri întunecat în timp ce coborau spre ei. Era ciudat să stai sub un acoperiş şi să simţi cum te ninge.

În vara aceea, Kath nu a venit acasă. S-a dus cu prietena ei în Italia şi cei de-acasă au avut parte de un şir de ilustrate venite de la lacul Como, din Florenţa şi din Roma, iar mai tîrziu de o scrisoare în care era fotografia lui Kath şi a prietenei ei prefăcîndu-se că susţin Turnul din Pisa. Tînăra spunea că n-o să vină acasă nici de Crăciun, fiindcă iarna era aşa de frig în Anglia, ci o să aştepte pînă la primăvară. Numai că în primăvară Kath a fost invitată să se alăture unui grup care făcea o croazieră pe Mediterana, o şansă prea mare ca s-o piardă, doar că astfel şi-a cheltuit şi permisia, şi banii, aşa că vizita ei a trebuit să fie amînată încă un an.

Kath le expedia scrisori lungi, bătute la maşină, în care le descria excursiile pe care le făcea în zilele libere şi în weekenduri. Lui Timothy i s-au părut plictisitoare, ca un fel de cataloage cu locuri străine şi feluri de mîncare străine, dar se simţea cuprins de o satisfacţie nedefinită ştiind că avea o soră care ducea o viaţă aşa de exotică şi de aventuroasă. Atitudinea asta o preluase în parte şi de la părinţii lui. Scrisorile şi cărţile poştale trimise de Kath, ţinute în spatele ceasului, pe consola căminului din sufragerie, şi scoase la iveală pentru fiecare vizitator curios, erau o sursă de mîndrie tăcută, dovezile că ei aveau nişte linii de comunicaţie cu o viaţă mai cuprinzătoare şi mai fermecătoare decît viaţa lor personală. Totuşi, în acelaşi timp, el ştia că părinţilor lui le era dor de Kath şi că mai ales mama lui era uneori amărîtă din cauza absenţei îndelungate a fetei.

În vara acelui an, 1949, familia a decis să meargă din nou la Worthing. Timothy a fost încîntat. Părea ceva natural şi inevitabil, ceva care făcea parte din ritmul său de viaţă, un ritm atît de simplu şi de ordonat, încît peste un an, cînd s-a gîndit la perioada care trecuse, i-a venit greu să deosebească o săptămînă de alta, cu excepţia schimbării sportului de sezon. La şcoală totul era aproape întotdeauna la fel şi băiatul şi-a organizat weekendurile în aşa fel încît să se potrivească unui orar aproape la fel de rigid. Vineri seara îşi făcea cea mai mare parte a temelor şi făcea şi-o baie. Sîmbăta era dedicată în întregime distracţiei. Dimineaţa, mama lui îi aducea micul dejun la pat, iar el zăcea acolo pînă la ora unsprezece şi citea reviste cu benzi desenate. După-amiaza se ducea împreună cu Jonesy şi Blinker să-i vadă pe cei de la Charlton Athletic sau echipa de rezerve de la Charlton, în caz că echipa mare juca în deplasare, şi n-avea nevoie de nici o fericire mai mare decît aceea de a-i vedea pe cei de la Charlton cîştigînd. Bineînţeles, n-a avut cum să vadă cea mai măreaţă victorie a lor, împotriva celor de la Burnley, în finala Cupei din 1947. A ascultat comentariul la radio, trăind agonia suspansului, căci partida a intrat în prelungiri fără nici un gol marcat. Apoi Duffy, micuţa extremă stînga, un ins pe jumătate chel, a înscris din senin un gol fantastic, după o pasă de-a latul terenului de la extrema dreaptă, preluînd şi şutînd cu stîngul. Comentatorul zicea că Duffy a parcurs în fugă întreg terenul ca să-l îmbrăţişeze pe Sam Bartram, portarul de la Charlton. Apoi Charlton n-a mai atins niciodată asemenea culmi ale gloriei, dar era întotdeauna o echipă pe care merita s-o urmăreşti jucînd – superficială şi inconstantă, dar capabilă de izbucniri de geniu care-ţi încălzeau sufletul. Nu o dată, Timothy şi prietenii lui au părăsit terenul de pe Valley cu cîteva minute înainte de încheierea meciului, amărîţi de prestaţia slabă a echipei lor, şi, în timp ce mergeau agale pe străzile tăcute, mărginite de maşini, au auzit explozia unui urlet năucitor care umplea aerul din spatele lor şi care sugera că Charlton marcase un gol în ultimul minut şi astfel smulsese un punct.

În timp ce se întorcea acasă, la nivelul superior, înţesat de fum, al unui tramvai ce se clătina pe şine, Timothy comenta cu Jonesy şi Blinker momentele importante ale meciului. De obicei, în loc să schimbe tramvaiul la New Cross, ajungeau pînă la Deptford High Street şi mergeau pe jos tot restul drumului pînă acasă, luînd-o pe străzile lăturalnice şi schimbînd pase între ei cu o minge de tenis veche, pentru că atunci cînd urmăreai un meci de fotbal simţeai un fel de mîncărime în picioare, o poftă de a şuta şi de a dribla care trebuia satisfăcută. Băieţii jucau pe străzi pînă cînd se făcea întuneric, după care, fremătînd de pe urma exerciţiilor făcute în aerul umed şi rece, Timothy intra în casă ca să-şi bea ceaiul şi să mănînce fasole cu pîine prăjită şi – asta de obicei sîmbăta – cu o felie subţire de şuncă. După ce-şi lua ceaiul, scria rezultatele meciurilor de fotbal transmise la radio şi îl ajuta pe tatăl lui să-şi verifice biletele de joc de la agenţia de pariuri. Seara se întîlnea iar cu Jonesy şi cu Blinker ca să joace cărţi sau Monopoly. Mergeau cu rîndul acasă la fiecare dintre ei.

Duminica era dedicată în primul rînd bisericii. De obicei, mergeau la slujba de la zece dimineaţa, asta cînd nu se duceau la confesiune, caz în care erau la biserică la opt şi jumătate, din pricina postitului. Uneori se duceau şi după-amiaza, la slujba de binecuvîntare. În serile de duminică, după ora ceaiului, de obicei Timothy mai avea ceva teme de terminat, după care asculta la radio Variety Bandbox, spectacolul de varietăţi, împreună cu părinţii. Ducea o viaţă limpede şi bine ordonată.

Aşa că în concediu, atunci cînd s-au dus din nou la Worthing, Timothy s-a bucurat. Era altceva decît acasă, dar – în acelaşi timp – era un loc familiar. Şi-au luat aceleaşi camere la doamna Watkins şi au stat la aceeaşi masă din sufragerie, cea de la fereastră. Dădea spre staţia de autobuz şi spre terenul de bowling. Totul rămăsese neschimbat.

Dar, cine ştie de ce, după primele cîteva zile, şederea n-a mai fost atît de atrăgătoare pe cît fusese cu un an înainte. Timothy avea paisprezece ani, era prea mare ca să se mai joace în nisip, în apa mică – oricum, nu de unul singur –, şi era prea timid ca să-şi facă prieteni printre ceilalţi copii de pe plajă. Era prea mare ca să se mai bălăcească, dar nici nu ştia să înoate. Din cîte se părea, nu-i rămîneau prea multe de făcut, poate doar să tîndălească pe dig şi să se joace cu flipperele. Într-o parte a digului existau şi nişte maşini în care te uitai şi vedeai poze cu femei goale. Băiatul trecea pe lîngă ele în fiecare zi, dorindu-şi să arunce o privire, dar se temea că oamenii ar putea să se holbeze la el sau că părinţii lui ar putea da accidental peste el. Într-o după-amiază, cînd nu se vedeau prea mulţi oameni în jur, iar părinţii lui ascultau un concert ţinut pe estradă, Timothy s-a strecurat pînă la unul dintre aparatele acelea, a introdus un peni şi şi-a lipit faţa de vizor. Maşinăria a zbîrnîit şi în faţa ochilor lui s-au desfăşurat o serie de fotografii şterse, în sepia, înfăţişînd nişte femei tinere jucîndu-se cu neruşinare în nişte leagăne sau scrîncioburi. Erau goale, ce-i drept, dar părţile pe care voiai să le vezi fuseseră şterse. Coafurile femeilor îi aminteau de pozele din albumul lor de acasă, cu mama lui şi cu prietenele ei pe cînd erau tinere. Băiatul părăsi digul cu sentimentul vinovăţiei şi cu senzaţia că fusese înşelat, apoi se duse şi se aşeză pe plajă. Uneori, cînd mamele le scoteau fetiţelor costumele de baie ude, apucai să arunci o privire la despicăturica pe care o aveau între picioare. Dar fetele mai mari se înveleau cu grijă în nişte prosoape atunci cînd se schimbau şi te fixau cu privirea dacă te prindeau că te uiţi la ele.

A doua săptămînă de vacanţă a fost mai plăcută. Părinţii lui s-au împrietenit cu domnul şi doamna Clements, care stăteau la aceeaşi pensiune. Domnul Clements era un bărbat masiv, cu păr pe umeri şi pe piept. El s-a oferit să-l înveţe pe Timothy să înoate la băi, iar băiatul era atît de plictisit, încît a acceptat. Lecţiile nu i-au plăcut deloc, dar la sfîrşitul săptămînii prinsese şpilul şi izbutea să înoate cît era bazinul de lung. În timp ce trenul părăsea gara din Worthing, băiatul se gîndea că anul viitor concediul va fi şi mai plăcut, pentru că de-acum ştia să înoate.

Dar concediul din anul următor a fost la fel de dezamăgitor. De fapt, întreaga vară a fost la fel de proastă. Kath hotărîse în cele din urmă să vină acasă, dar permisia i-a fost anulată în ultimul moment din cauză că tocmai izbucnise războiul din Coreea. Echipa de fotbal a Angliei a fost eliminată din Campionatul Mondial, incredibil şi umilitor, tocmai de America, dintre toate ţările de pe lume, fiind învinsă cu unu la zero. Iar el trebuia să-şi ia examenele pentru treapta a doua de liceu în iunie, dar guvernul a adoptat o lege stupidă, care spunea că nu-ţi puteai da examenele de absolvire a învăţămîntului obligatoriu dacă nu împliniseşi cincisprezece ani înainte de data de întîi ianuarie a anului respectiv, iar el împlinise cincisprezece ani pe zece ianuarie. Acum Timothy avea o nemulţumire personală împotriva guvernului şi a urmărit cu foarte mare atenţie alegerile din februarie. Laburiştii au cîştigat din nou, dar cu o majoritate atît de redusă, încît toată lumea spunea că n-o să trecă mult şi-or să se facă iar alegeri. Timothy a simţit o oarecare satisfacţie de pe urma tendinţei de respingere a laburiştilor, dar asta nu l-a ajutat cu nimic pe el, personal. La Paşte, băiatul a dat o simulare a examenului de treaptă împreună cu restul clasei, iar profesorii au calculat că ar reuşi să treacă examenul cu cîteva credite. Cu asemenea rezultate, Timothy putea să părăsească şcoala şi să înceapă un curs de desenatori tehnici. Dacă voia să facă aşa ceva. Dar existau destule rezerve în această privinţă.

Cînd a împlinit paisprezece ani, unchiul său Ted l-a întrebat care erau materiile la care era cel mai bun şi el i-a zis că artele şi matematica, iar unchiul Ted i-a spus că în cazul acesta ar fi fost mai bine să se facă desenator tehnic. Cumva, ideea a prins. Lui Timothy îi plăcea să deseneze şi să facă diagrame ale obiectelor şi îl mulţumea faptul că avea o idee limpede asupra destinului său viitor şi avea ce să le spună oamenilor care îl întrebau ce vrea să devină cînd o să termine şcoala, fiindcă oamenii întrebau întotdeauna astfel de lucruri. Vreau să mă fac desenator tehnic. Suna destul de impresionant. Era ceva ieşit puţin din banal: profesionist, specializat, totuşi rezonabil şi nu prea ambiţios, adică un lucru pe care, judecînd raţional, era sigur că putea să-l facă. Tatăl său era de părere că e o idee bună. Mama lui nu era la fel de convinsă. Ea-şi dorise dintotdeauna ca Timothy să ajungă profesor.

După ce Timothy a trecut de simularea examenului de treaptă, directorul şcolii, fratele Augustine, îşi exprimă dorinţa să se întîlnească şi el cu părinţii lui Timothy. El le spuse că n-avea nici un sens să-l mai ţină pe băiat încă un an în clasa a noua şi le sugeră că ar putea să intre direct în clasa a zecea şi ar putea să-şi dea examenele la începutul primului an, după care să-şi dea şi examenele de absolvire în anul următor, cînd împlinea şaptesprezece ani.

— Noi nu ne-am gîndit să-l mai ţinem în şcoală încă doi ani, zise tatăl lui Timothy. Băiatul s-a hotărît să se facă desenator tehnic, aşa că, la urma urmei, ar putea să-şi înceapă ucenicia de îndată ce-o să poată.

— Desenator tehnic?

Fratele Augustine ridică din sprîncene şi comentă:

— Părerea mea e că Timothy ar putea să aibă aspiraţii un pic mai înalte de-atît. Eu aş dori să organizez la St. Michael’s o clasă terminală de liceu, una serioasă, care să-i bage pe băieţi la universitate. Timothy e unul dintre băieţii la care m-am gîndit. Tu ce zici, Timothy?

— Nu ştiu, răspunse cu sinceritate Timothy.

Băiatul nu ştia nimic despre universităţi, exceptînd tradiţionala întrecere de canotaj între Oxford şi Cambridge.

— Şi ar… ăăă… ar costa mult? întrebă tatăl băiatului.

— Nu v-ar costa în nici un caz mult, domnule Young. Poate chiar nimic. Acum învăţămîntul universitar este gratuit, iar bursele sociale sînt destul de substanţiale. Cel mai greu este să intri la universitate.

— Eu zic că-i o idee bună, spuse mama lui Timothy.

Dar tatăl său voia să ştie ce ar implica asta.

— Noi ne-am gîndit că meseria de desenator tehnic e o idee bună, de vreme ce artele şi matematica sînt materiile la care băiatul e cel mai bun. E un fel de combinaţie a lor. Aşa a zis unchiul lui, Ted.

— Da, e-adevărat, dar atunci ce ziceţi de Arhitectură?

— Arhitectură?

În cele din urmă, au ajuns la concluzia că Timothy va intra în clasa a zecea în septembrie, îşi va lua examenul de treaptă vara viitoare şi în cursul anului următor se va hotărî ce are de gînd să facă. În timp ce băiatul se întorcea acasă cu autobuzul, cuvîntul arhitectură răsuna înlăuntrul său, misterios, ademenitor şi intimidant. Ideea de a fi arhitect era în mod evident una atrăgătoare, dar era hăituită de greutăţi şi incertitudini. Mama băiatului era entuziasmată la gîndul că Timothy putea să meargă la universitate, dar tatăl lui nu părea la fel de încîntat. Tot gîndindu-se, el descoperi că puteai să faci ucenicie ca să devii arhitect şi că mulţi oameni ar fi fost de părere că asta era cea mai bună metodă: să dobîndeşti experienţa practică încă de la început. Lui Timothy i-ar fi fost mai uşor să ia o hotărîre dacă i s-ar fi dat voie să-şi dea examenele de treaptă. Aşa cum era acum, se afla într-un fel de limb academic – nici nu absolvise, nici nu picase.

Mai erau şi alte frustrări, mai greu de definit sau de comentat, care i-au stricat lui Timothy buna dispoziţie în vara anului 1950, cînd a mers iarăşi la Worthing cu părinţii, ceea ce l-a făcut să devină morocănos, după cum a zis şi mama lui. Se simţea singur şi plictisit – plictisit de compania părinţilor lui, plictisit de Worthing, plictisit de plimbările îndelungi pe dig şi de terenul de golf şi de salatele din conserve ale doamnei Watkins. Cu toate că de-acum putea să înoate destul de bine, nici înotatul de unul singur nu era cine ştie ce distracţie. Băiatul intra de obicei în apă dimineaţa, imediat ce îşi găseau un loc pe plajă, ca să încheie cu partea asta. După aceea nu prea mai avea mare lucru de făcut. Stătea pe plajă, citea şi se uita la fete pe ascuns, de după ochelarii de soare. Remarcase o fată cu părul negru şi cîrlionţat şi cu un costum de baie albastru, care i se păruse tare frumoasă. Se obişnuise s-o urmărească cum sălta pe vîrfurile degetelor pe pietre şi se ducea să înoate cu tatăl ei, cum trăgea de partea de jos a costumului de baie şi apoi, cînd se întorcea iar pe mal, cum îşi îndrepta bretelele şi îşi scotea casca de înot, iar apoi îşi scutura părul. Însă ea nu l-a băgat niciodată în seamă.

Seara, Timothy se îmbrăca în pantalonii lui maro noi, de gabardină, şi în puloverul galben pe care îi ceruse mamei sale să i-l tricoteze. În timp ce stătea în faţa oglinzii de pe uşa dulapului din cameră şi îşi dădea pe spate părul uscat şi sărat, ungîndu-l cu Brylcreem, Timothy admiră efectul hainelor – primele pe care şi le alesese el însuşi. Însă faptul că le pusese pe el nu făcea altceva decît să creeze o senzaţie de aşteptare ce nu putea fi satisfăcută. După cină, nu mai avea nimic de făcut, în afară de o plimbare pe promenadă, cu părinţii lui, sub soarele care cobora dincolo de Littlehampton şi în bătaia brizei slabe a mării. Sau mai putea să se ducă şi să se uite la fotografii. Prefera să meargă la cinematograf de unul singur şi după aceea să se întoarcă pe jos, de-a lungul falezei, în întuneric, timp în care să se gîndească îndelung la anumite scene din filmul pe care tocmai îl văzuse sau la fata în costum de baie albastru sau la ambele deodată, într-o formă destul de confuză. Într-o noapte s-a pornit un vînt feroce, care a ridicat nişte valuri uriaşe pe suprafaţa mării şi după aceea le-a adus să se spargă de mal, biciuind promenada. În noaptea aceea Timothy a mers kilometri în şir, ud pînă la piele, în timp ce în minte îi răsuna expresia să înfrunţi forţele naturii.

A doua zi de dimineaţă, marea era calmă sub cerul înceţoşat, iar plaja se umpluse cu bucăţi de lemn aduse de ape. Unele dintre ele erau crengi de copaci curăţate de coajă, albite şi netezite de valuri. Aveau o frumuseţe stranie şi băiatul s-a distrat desenînd cîteva dintre ele. Era singur. Părinţii lui se duseseră la cumpărături şi n-aveau să apară pe plajă decît mai tîrziu. Fata în costum de baie albastru venise împreună cu familia ei şi se aşezaseră cu toţii undeva în apropiere, iar Timothy era conştient că ea îi arunca priviri furişe şi curioase. Văzută mai de aproape, fata nu mai era aşa de drăguţă cum i se păruse înainte şi, în timp ce ea se usca după o baie, Timothy observă, cu un uşor fior de dezgust, că avea păr sub braţe. Apariţia recentă a părului pe propriul său corp îi stîrnise nelinişti, în special mănunchiul care îi răsărise între picioare şi care unduia în apă ca ierburile de mare atunci cînd făcea baie. Ştia că de obicei bărbaţii au păr acolo, dar avea impresia că al lui răsărise anormal de devreme şi era exagerat de abundent. Părul de la subsuorile sale nu-l îngrijora prea tare, dar la o fată arăta urît.

Soarele risipi ceaţa şi înfierbîntă aerul. Timothy înotă o bună bucată de vreme, îndepărtîndu-se de ţărm mai mult ca niciodată, apoi reveni şi se aruncă pe prosop, cuibărindu-şi capul în palme. Încetul cu încetul, soarele îi uscă pielea şi o toropeală delicioasă i se strecură în membre. Aţipi. După un timp, auzi vocile părinţilor lui şi zgomotul şezlongurilor tîrîte pe dale.

— Fiule, ajut-o puţin pe maică-ta, îl chemă tatăl său.

Cum nu prea avea chef să se mişte şi să-şi întrerupă încîntătoarea lui stare de relaxare, Timothy rămase cu ochii închişi.

— Nu-l deranja, Geoff. Cred c-a adormit.

— În toiul dimineţii?

— S-a băgat în mare. Mă gîndesc că l-or fi lăsat puterile.

— Hmm. Puştiul ăsta n-are nici un pic de energie.

Timothy rămase nemişcat, prefăcîndu-se că doarme. Discuţia plată a părinţilor lui, care între timp se aşezaseră în şezlonguri, ajungea la el asemenea transmisiei unui post de radio.

— Ei da, aici lucrurile par să fi rămas cum trebuie.

— Da, frumos. De ce nu-ţi dai jos haina?

Pauză.

— Şi-ai apucat să iei vreun ziar?

— Ultimul. Ultimul Express.

Pauză.

— Cum ţi s-au părut heringii azi-dimineaţă?

— Cred că o să-mi dau totuşi haina jos.

— Mie mi s-a părut că erau puţin cam prea uscaţi.

— Ce?

— Heringii.

— O, da! Şi mie mi s-a părut că erau un pic cam prea uscaţi.

— N-am vrut totuşi să-i zic nimic.

Pauză.

— Ceva interesant în ziar?

— MacArthur zice că e încrezător.

— MacArthur?

— În Coreea.

— A, da.

— Se vorbeşte de mobilizarea rezerviştilor.

— Ţţţ! Iar începe ca pe vremea războiului.

— Nu m-ar mira dacă în curînd ar raţionaliza din nou benzina. Iar cartele…

Pauză.

— Geoff, ar fi plăcut s-avem o maşinuţă.

— Doişpe luni de aşteptare pe listă. Pentru cele mai multe modele.

— Nu mă gîndeam la una nouă.

— Una veche, una nouă, cam tot un drac. Şi, oricum, nu ne putem permite să avem grijă de aşa ceva.

— Kath zicea că are de gînd să-nveţe să conducă.

— Unde zicea asta?

— În ultima ei scrisoare. Doar tu ai citit-o.

Pauză.

— Păcat că n-a putut veni vara asta, zise mama.

— Cum?

— N-o să ne mai viziteze niciodată. O să găsească întotdeauna cîte o scuză.

— Dar era pe picior de plecare! Povestea aia cu Coreea a împiedicat-o. Ai citit scrisoarea, nu?

— Dacă n-ar fi fost asta, ar fi fost altceva.

— Nu-nţeleg ce vrei să spui, Dorothy. Ce vrei să spui?

— Cînd a venit ultima dată acasă?

— Ştiu, ştiu, dar…

— În 1947. Acum trei ani!

— Doi şi jumătate.

— Fie, doi şi jumătate. Dar am intrat de mult în al treilea an de cînd n-a mai apucat să treacă pe-acasă.

— Şi unde vrei să ajungi?

— Nu ştiu. Dar aici e ceva necurat la mijloc.

— Cum adică ceva necurat? Ce vrei să spui?

Timothy era acum cu atenţia cît se poate de trează, măcar că ţinea încă ochii închişi şi nu se clintea. Maică-sa şi-a coborît vocea şi băiatul a trebuit să ciulească bine urechea ca să-i audă răspunsul.

— Vreo poveste de amor, vreun bărbat, ceva despre care nu vrea ca noi să ştim.

— Ce? Kath a noastră?

— Geoff, ea nu mai e Kath a noastră şi poate ar fi mai bine să accepţi asta. În ultimii trei ani, dacă stăm să socotim, şi-a petrecut doar trei săptămîni acasă.

— Ei, da, ştiu asta… Dar nu înseamnă că… E totuşi o fată catolică şi bine crescută.

— Oare aşa să fie?

— Cum adică „oare aşa să fie“?

— De unde să ştim noi? Îţi aminteşti de Rod ăla?

— O, dar atunci n-a fost decît… fetei i s-a părut că-i aşa de singur… Cînd l-a întîlnit prima oară, nici măcar nu ştia că omul era însurat.

— Aşa zice ea.

— Oricum ar fi, chiar dacă în ultima vreme n-a mai apucat să ajungă pe-acasă, nu înseamnă că ai dreptul să… Aş zice mai degrabă că tu eşti cea care ai descurajat-o.

— Eu!

— Da, tu, Dorothy. Ori de cîte ori venea acasă, te luai întotdeauna de ea. Nu poţi să zici că nu-i aşa.

— Ei, frumos din partea ta că-mi zici aşa ceva!

— Ce voiam eu să zic e că, din cauză că fata n-a mai venit o vreme acasă, tu sari direct la nişte concluzii care…

— Nu cred că sînt singura.

— Ce vrei să zici?

— Cînd o fiică îţi pleacă din casă şi stă departe de tine trei ani…

— Doi şi jumătate!

— Nu se mărită şi nici nu dă semne că ar avea de gînd s-o facă…

— E încă tînără.

— Vecinilor li se pare ciudat.

— Vecinii ar trebui să-şi vadă dracului de treburile lor!

— Nu-i nevoie să foloseşti cuvinte tari.

— Unde vrei să ajungi de fapt?

— Îţi aminteşti de fiica familiei Wilkes, cei de peste drum? Veronica.

— Ce-i cu ea?

— Într-o zi a dispărut brusc şi nu s-a mai întors niciodată acasă. Părinţii ei ziceau că şi-a găsit o slujbă în nord. Apoi cineva a văzut-o în Manchester, împingînd un cărucior. Şi nu purta verighetă.

— Vrei să sugerezi că…?

— Nu vreau să sugerez nimic. Îţi explic doar de ce vorbeşte lumea.

— Eşti supărată, Dorothy. Asta-i problema.

— Bun, o să mai vedem. Acum hai să vorbim despre altceva. O să mă duc să-l scol pe Timothy. S-a înroşit zdravăn pe spinare. Timothy!

Băiatul simţi mîna mamei lui pe umăr. Desfăşură o întreagă mimică a insului proaspăt trezit, căscînd şi chiorîndu-se la marea care strălucea în soare.

— Am nişte Nivea în poşetă. Vrei să-ţi dau cu ea pe spate?

— Nu. Mă duc să-mi iau o îngheţată.

De fapt, Timothy nu avea chef de îngheţată, însă avea chef să rămînă singur.

Cîteodată Timothy se întreba dacă adormise într-adevăr în dimineaţa aceea, pe plajă, şi dacă nu cumva visase conversaţia dintre părinţii lui. Ideea că sora lui mai mare, Kath cea plinuţă, Kath cea amorţită, educată la mănăstire, ar putea fi implicată în cel mai spectaculos gen de păcat i se părea aproape incredibilă, chiar dacă fata fuma şi îşi făcea şi unghiile. Dar dacă era adevărat (şi Timothy nu se îndoia totuşi prea mult că măcar conversaţia avusese într-adevăr loc), atunci păcatul era cumva domesticit şi adus într-un mod excitant şi tulburător de pe tărîmul ficţiunii sau al teologiei morale în viaţa reală, propria lui viaţă reală. Căci dacă era posibil ca sora lui să facă aşa ceva, dacă mama lui putea să admită limpede o asemenea posibilitate, atunci – cine ştie? – într-o zi era posibil s-o facă şi el. Pînă atunci băiatul nu se gîndise la asta ca la o posibilitate veritabilă – nu în afara căsniciei, adică a unei condiţii prea îndepărtate ca să şi-o poată imagina foarte puternic şi limpede. Te puteai gîndi la asta, puteai să-ţi doreşti s-o faci, dar era un păcat atît de gigantic, încît în realitate nu o vei face niciodată. Colegii şopocăiau că doi băieţi dintr-a zecea o făcuseră cu două fete pe care le întîlniseră într-o vacanţă la camping, într-un cort, toţi laolaltă, şi numai gîndul la aşa ceva îl excita, dar Timothy nu credea povestea. Nu făceau altceva decît să se dea mari. Scorniseră toată povestea. Şi totuşi dacă sora lui o făcuse… poate că o mai făceau o mulţime de oameni. Era totuşi un păcat, bineînţeles, un păcat de moarte. Dacă mureai pe neaşteptate, cu un astfel de păcat pe suflet, ajungeai în iad. Era un risc îngrozitor. Dar dacă o mulţime de oameni o făceau… Numerele ofereau un fel de siguranţă.

În mintea lui Timothy s-a redeşteptat sentimentul vinovăţiei pentru ceea ce făcuse cu Jill cînd aveau cinci ani şi şi-a amintit că fusese prea ruşinat ca să o mărturisească în faţa preotului, aşa că s-a întrebat dacă nu cumva, din pricina tăinuirii adevărului, toate confesiunile sale din anii care au urmat erau nule, iar comuniunile sale – profanatoare. Numai că într-o zi a dat peste o carte, una pentru adulţi, pe care o luase la întîmplare de pe raftul bibliotecii orăşeneşti, şi a început s-o citească. Iar acolo, pe neaşteptate, apărea întregul episod, ca şi cum scriitorul i-ar fi descris pe el şi pe Jill: doi copii lăsaţi singuri în casă, ţi-o arăt pe-a mea dacă mi-o arăţi şi tu pe-a ta, iar băiatul s-a uitat, dar n-a mai vrut s-o arate pe-a lui… totul se petrecuse exact aşa. Şi, deşi nu era decît o povestire, dovedea că şi alţi copii făcuseră acelaşi lucru ca şi ei doi. Şi nu era prezentată ca fiind ceva extrem de îngrozitor sau de surprinzător, ci ca un lucru destul de banal. L-a cuprins o uşurare teribilă. Nu era singur. Aparţinea unei comunităţi curioase să vadă trupurile sexului opus. Ulterior, i-a venit destul de uşor să mărturisească povestea cu Jill într-o confesiune cuprinzătoare pe care a făcut-o în timpul perioadei de rugăciune din şcoală, iar preotul nu a comentat nimic.

Pînă acum, limita ambiţiei sale sexuale fusese să vadă o fetişcană mare goală, aşa cum o văzuse pe Jill. Să vadă partea care era întotdeauna ascunsă într-un fel sau altul, în picturi sau fotografii ca acelea din Razzle, revista care trecea din mînă în mînă la şcoală şi în care arunca şi el nişte priviri, cu un dispreţ mimat. Dar acum, dată fiind dezvăluirea noilor posibilităţi legate de Kath, mintea lui a trecut – şovăielnic şi neclar – la actul în sine, unde s-a prăbuşit din pricina nevoii de informaţii. Ştia că trebuie să-ţi pui chestia ta în chestia fetei. Dar ce se întîmpla după aceea? Cît timp o făceai? Cum te simţeai? Pe fată o durea sau nu? Cum se ajungea să faci un copil şi cum ieşea copilul? Nu ştia, nu, nu ştia. În parte, era şi vina lui. Acum un an, tatăl lui ieşise în grădină, unde băiatul citea (îşi amintea limpede – stătea în şezlongul roşu de pînză, iar sus, pe cer, se vedea un avion care lăsa în urmă o dîră de abur) şi a început o discuţie pe tema respectivă, deşi ei doi nu mai discutaseră niciodată problema. Însă Timothy fusese surprins de abordarea subită a subiectului şi se simţise ruşinat la vederea mamei sale, care le arunca priviri îngrijorate prin fereastra bucătăriei. Atunci dăduse impresia că deja ştia tot ce trebuia să ştie, iar tatăl său, vizibil uşurat, lăsase baltă toată povestea.

Tot restul vacanţei petrecute la Worthing, Timothy s-a ţinut din ce în ce mai mult timp departe de părinţi, ca să poată medita. Locul său favorit de meditaţii era capătul dinspre apus al promenadei, cel dinspre Littlehampton, acolo unde cafenelele şi hotelurile erau înlocuite încetul cu încetul de obişnuitele locuinţe de suburbii, iar şoseaua o cotea înspre interiorul ţării, luînd-o spre cîmpie. Dintre cei veniţi să-şi petreacă aici concediul, prea puţini se aventurau aşa de departe şi aici se găsea şi un adăpost făcut de municipalitate, ultimul de pe mal, în care de obicei băiatul stătea fără să fie deranjat de nimeni.

În ultima seară a sejurului la mare, imediat după cină, Timothy s-a tot dus de-a lungul ţărmului, pînă a ajuns la adăpostul acela, lăsînd-o pe mama lui ocupată cu bagajele şi pe tatăl lui citind ediţia de seară a ziarului său în salonaşul doamnei Watkins. Soarele apusese, dar arunca încă o aură purpurie, ce se reflecta în nori, în timp ce aceştia, la rîndul lor, se reflectau în mare. Băiatului îi răsări în minte un poem dintr-o carte pe care o studiaseră pentru examenul de treaptă. La simularea testelor, îi picase ca temă un fragment de aici.

„Auzi? Ascultă năprasnicul urlet

De pietre ce-s duse şi-aduse de val,

Care se-ntorc, izbind înaltul ţărm,

Şi vin şuvoi, se-opresc şi iarăşi vin

Agale, cadenţat, şi-aduc pe mal

Răsunetul tristeţii, veşnic, lin.“

Timothy scrisese:

„Auzind zgomotul făcut de valuri pe ţărm, poetul se simte trist. Fragmentul conţine onomatopee de calitate. Avem impresia că auzim sunetul valurilor pe plajă. E de remarcat aliteraţia lui ş în versul Şi vin şuvoi, se-opresc şi iarăşi vin“.

Acum, în timp ce repeta versul în sinea lui şi asculta valurile vuind pe plajă, sub el, băiatul se gîndi că, din tot versul, cuvîntul cel mai bun era şuvoi. Şi întreg fragmentul avea un ritm care semăna cu ritmul valurilor, regulat, dar nu monoton, pentru că fiecare val venea exact cu puţin înainte sau după ce-l aşteptai să vină. I-ar fi plăcut ca ideea să-i fi venit mai demult, ca să o poată scrie în lucrarea de la teste. Plaja Dover. Era un poem bun. De Matthew Arnold. Oricine-ar fi ăsta8. Iar la sfîrşitul poemului era şi un cuvînt mai ciudat – îmbeznat.

„Şi iată-ne aici, pe cîmpul îmbeznat…“

Nu reuşise să-l găsească în dicţionarul pe care-l avea acasă, dar puteai să-ţi dai seama ce înseamnă. Acum se îmbezna: rozul dispăruse de pe suprafaţa norilor, care între timp deveniseră cenuşii, iar marea părea şi mai cenuşie. Înspre răsărit totul era deja aproape negru, cu excepţia luminilor celor două cheiuri de la Brighton, care licăreau în depărtare, şi, în timp ce Timothy se uita într-acolo, luminile cheiului din Worthing s-au aprins brusc şi ele, nimicind cu strălucirea lor şi ultima urmă de lumină naturală a înserării.

„Şi iată-ne aici, pe cîmpul îmbeznat…“

Şi hîm-hîm-hîm şi încă ceva…

„goană şi lupte zdrobitoare

Unde s-au încleştat în noapte oştiri neştiutoare.“9

Asta se întîmpla înainte să existe radarul. Radarul a fost cel care a adus victoria în Bătălia pentru Anglia. Centrul de comandă urmărea pe ecranele radarelor cum vin avioanele germane şi trimitea escadrilele noastre să le intercepteze. Friţii trebuie să fi avut parte de o surpriză tare neplăcută cînd avioanele noastre Spitfire şi Hurricane răsăreau din senin şi se năpusteau asupra lor, cu mitralierele zbîrnîind, ra-ta-ta-ta-ta, ra-ta-ta-ta-ta…

Singur în adăpost, sub acoperişul nopţii, nevăzut de nimeni, Timothy şi-a reamintit un vis eroic din copilărie. Adăpostul întunecat a devenit carlinga unui Spitfire. Ghemuit pe locul său, băiatul a împins maneta în faţă şi s-a chiorît prin ochitorul în cruce la bombardierul Heinkel. A apăsat pe butonul de pe manşă şi trei şiruri de gloanţe, marcate de trasoare, s-au îndreptat spre avionul inamic, care a izbucnit în flăcări, s-a dat peste cap, s-a spart în fărîme şi s-a prăbuşit, iar fragmentele sale au căzut, rostogolindu-se şi arzînd, direct în mare. Lăsîndu-se iar pe spate în scaunul său, băiatul a scos Spitfire-ul din picaj şi s-a înălţat brusc, cercetînd cerurile ca să-şi descopere următoarea victimă. Stătea cu spatele spre Anglia, iar faţa sa, pe care se aşternuse o expresie de sfidare vigilentă, era îndreptată spre Europa.

1. Air Raid Precautions, serviciu de protecţie civilă organizat de britanici în al doilea război mondial, în perioada Bătăliei pentru Anglia, în care erau angrenate poliţia, serviciile de apărare civilă etc. În aceeaşi perioadă a apărut şi un departament civil auxiliar al pompierilor, A.F.S. (Auxiliary Fire Services).

2. Women’s Auxiliary Air Force, detaşamentele auxiliare (necombatante) de femei ale Royal Air Force, organizaţie care a funcţionat între 1939 şi 1948.

3. Formă de devoţiune catolică constituită din repetarea – de cinci sau cincisprezece ori – a unei serii de cîte zece „Ave Maria“, precedată de un „Tatăl nostru“ şi încheiată cu un „Lăudăm pe Domnul!“. Numărătoarea se face cu ajutorul rozariului, un colier de 55 sau 165 de mărgele.

4. Personaje dintr-o serie de povestiri propagandistice britanice apărute într-o revistă din perioada celui de-al doilea război mondial.

5. The Battle of the Bulge – una dintre luptele hotărîtoare duse în ultima fază a celui de-al doilea război mondial, cunoscută la noi sub numele de Bătălia din Ardeni şi desfăşurată între decembrie 1944 şi ianuarie 1945.

6. În engleză Boxing Day – ziua de 26 decembrie, sărbătoare legală în Marea Britanie şi în mare parte din teritoriul Commonwealth-ului, numită astfel din cauza obiceiului de a le oferi angajaţilor cutii cu cadouri (de la box – cutie).

7. Clement Richard Attlee (1883-1967), om politic britanic, membru în Partidul Laburist şi prim-ministru al Marii Britanii între 1945 şi 1951.

8. Matthew Arnold (1822-1888) – poet şi critic din Anglia victoriană, profesor la Oxford.

9 „Swept with confused alarms of struggle and flight,/ Where ignorant armies clash by night“ – finalul poemului Dover Beach.