Patrick Modiano, Voyage de noces

Copyright © Éditions Gallimard, Paris, 1990

All rights reserved

© 2014 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5106-1

ISBN PDF: 978-973-46-5107-8

ISBN print: 978-973-46-5070-5

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: c by Sigfrid Lundberg

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

PATRICK MODIANO s-a născut la Boulogne-Billancourt, în 1945. În copilărie a fost foarte apropiat de fratele său mai mic, care s-a stins din viaţă la doar zece ani; şocul morţii sale a marcat pentru totdeauna opera viitorului scriitor. După absolvirea liceului, Patrick nu s-a înscris la universitate, alegînd să se consacre scrisului. Succesul a venit îndată după prima carte apărută, La Place de l’étoile (1968), dublu premiată. A publicat pînă acum peste 20 de romane – între care Villa Triste (1975), Remise de peine (1988), Un cirque passe (1992), La Petite Bijou (2001), Pour que tu ne te perdes pas dans le quartier (2014) –, volume autobiografice sau de eseuri, piese de teatru, scenarii de film şi cărţi pentru copii. Dintre cele mai importante distincţii primite amintim: Prix Goncourt (1978, pentru Rue des Boutiques Obscures) şi Premiul Nobel pentru Literatură (2014).

Lui Robert Gallimard

Zilele de vară se vor întoarce, dar căldura nu va mai fi niciodată atât de apăsătoare, nici străzile atât de pustii cum erau la Milano, în marţea aceea. Era a doua zi după 15 august. Mi-am lăsat valiza la bagaje şi, când am ieşit din gară, am ezitat o clipă: nu se putea merge prin oraş pe soarele acela de plumb. Ora cinci seara. Patru ore de aşteptat trenul spre Paris. Trebuia să-mi găsesc un refugiu şi paşii m-au purtat la vreo câteva sute de metri dincolo de un bulevard ce trecea pe lângă gară, până la un hotel căruia îi zărisem faţada impunătoare.

Culoarele de marmură gălbuie te apărau de soare şi, în răcoarea şi semiîntunericul din bar, erai ca în fundul unui puţ. Azi, barul acesta îmi evocă un puţ, iar hotelul, un blockhaus¹ gigantic, dar atunci mă mulţumeam să beau cu paiul un amestec de grenadină şi suc de portocale. Îl ascultam pe barman, al cărui chip mi s-a şters din minte. Vorbea cu un alt client şi nu prea pot descrie înfăţişarea şi hainele omului aceluia. Un singur lucru a rămas din el, în amintirea mea: felul în care îşi puncta conversaţia cu un „Ha“ ce răsuna ca un lătrat funebru.

O femeie s-a sinucis într-o cameră a hotelului, cu două zile în urmă, pe 14 august. Barmanul povestea că au chemat o ambulanţă, dar asta n-a servit la nimic. O văzuse pe femeie după-amiază. Venise la bar. Era singură. După sinucidere, poliţia l-a interogat pe el, pe barman. N-a putut să le furnizeze multe detalii. O brunetă. Directorul hotelului s-a simţit oarecum uşurat, căci povestea a trecut neobservată datorită clientelei puţin numeroase în această perioadă a anului. A fost un mic anunţ, azi-dimineaţă, în Corriere. O franţuzoaică. Ce treabă avea la Milano în luna august? Amândoi s-au întors spre mine, ca şi cum aşteptau să le dau un răspuns. Apoi barmanul mi-a spus pe franţuzeşte:

— Nu trebuia să veniţi aici în luna august. La Milano totul e închis în luna august.

Celălalt a aprobat cu „Ha“-ul lui funebru. Şi amândoi m-au privit cu ochi plini de reproş, ca să simt că făcusem o stângăcie, o greşeală destul de gravă, eşuând la Milano în luna august.

— Puteţi verifica, mi-a spus barmanul. Nici un magazin deschis la Milano azi.

Am urcat în unul dintre taxiurile galbene ce staţionau în faţa hotelului. Şoferul, remarcând ezitarea mea de turist, mi-a propus să mă ducă în Piaţa Domului.

Bulevardele erau pustii şi toate magazinele închise. M-am întrebat dacă femeia despre care vorbeau cei doi adineaori s-a plimbat şi ea prin Milano într-un taxi galben, înainte să se întoarcă la hotel şi să se sinucidă. Nu cred să mă fi gândit, pe moment, că spectacolul oraşului pustiu ar fi putut s-o determine să ia hotărârea asta. Dimpotrivă, căutând un termen care să descrie impresia pe care mi-o făcea Milano, în acea zi de 16 august, imediat îmi vine în gând acela de Oraş deschis. Oraşul, mi se părea, îşi acorda o pauză, iar mişcarea şi zgomotul aveau să înceapă din nou, eram sigur.

În Piaţa Domului, nişte turişti cu şepci pe cap hoinăreau pe lângă pereţii catedralei şi o mare librărie era luminată, la intrarea în galeria Victor-Emmanuel. Eu eram singurul client şi răsfoiam cărţile în lumina electrică. Venise şi ea în această librărie, în ajunul zilei de 15 august? Voiam să-l întreb pe bărbatul care stătea la un birou, în fundul librăriei, la raionul de opere de artă. Dar nu ştiam nimic despre ea, decât că era brunetă şi franţuzoaică.

Am mers de-a lungul galeriei Victor-Emmanuel. Tot ceea ce era viaţă în Milano se refugiase acolo ca să scape de razele ucigaşe ale soarelui: nişte copii în jurul unui vânzător de îngheţată, japonezi, nemţi şi italieni din sud care vizitau oraşul pentru prima dată. Cu trei zile mai devreme, poate că ne-am fi întâlnit, femeia aceasta şi cu mine, în galerie şi, cum eram francezi şi unul, şi celălalt, poate că am fi început o conversaţie.

Încă două ceasuri de pierdut înainte de-a lua trenul spre Paris. Am urcat din nou în unul dintre taxiurile galbene ce aşteptau, la rând, în Piaţa Domului şi i-am spus şoferului numele hotelului. Se lăsa seara. Astăzi, bulevardele, grădinile, tramvaiele din oraşul acesta străin şi căldura, care te izolează şi mai mult, toate astea pentru mine se potrivesc cu sinuciderea femeii.

Dar atunci, în taxi, îmi spuneam că nu e decât efectul unei întâmplări nenorocite.

Barmanul era singur. M-a servit din nou cu un amestec de grenadină şi suc de portocale.

— Deci, aţi văzut… Magazinele din Milano sunt închise…

L-am întrebat dacă femeia despre care vorbea mai înainte, spunând cu respect şi grandilocvenţă că „şi-a pus capăt zilelor“, sosise de mult timp la hotel.

— Nu, nu… Cu trei zile înainte de a-şi pune capăt zilelor…

— De unde venea?

— De la Paris. Mergea să se întâlnească cu nişte prieteni, în vacanţă în sud. La Capri… Aşa a spus poliţia… Cineva trebuie să vină mâine de la Capri să rezolve toate problemele.

Să rezolve toate problemele. Ce au cuvintele astea lugubre în comun cu azurul, cu grotele marine, cu uşurătatea estivală evocată de Capri?

— O femeie foarte drăguţă… Stătea chiar aici…

Mi-a arătat o masă, în fund de tot.

— Am servit-o cu aceeaşi băutură ca şi pe dumneavoastră…

A sosit timpul pentru trenul meu de Paris. Afară era întuneric, dar căldura era tot atât de sufocantă ca în plină după-amiază. Am traversat bulevardul, cu privirea aţintită la faţada monumentală a gării. În sala uriaşă a biroului de bagaje, mi-am întors pe dos toate buzunarele ca să dau de biletul ce-mi permitea să intru din nou în posesia valizei mele.

Cumpărasem Corriere della Sera. Voiam să citesc anunţul despre sinuciderea acestei femei. Probabil că sosise de la Paris pe acelaşi peron pe care mă aflam acum, iar eu urma să fac drumul invers, la cinci zile distanţă… Ce idee ciudată, să vii să te sinucizi aici, când prietenii te aşteaptă la Capri… Probabil că gestul acesta avea o raţiune pe care n-o voi cunoaşte niciodată.

1. Buncăr, cazemată (în germ., în orig.) (n.r.).