Henryk Sienkiewicz, Potop

© 2021 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8564-6

ISBN PDF: 978-973-46-8565-3

ISBN print: 978-973-46-8393-2

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă : Józef Brandt (1841-1915), Generalul Czarniecki lîngă fortăreaţa Kolding (1870, ulei pe pînză), detaliu

Lucrare apărută cu acordul COPYRO – Societate de Gestiune Colectivă a Drepturilor de Autor

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

HENRYK SIENKIEWICZ (1846-1916) este unul dintre cei mai cunoscuţi prozatori polonezi. Şi-a făcut studiile la Universitatea Imperială din Varşovia, urmînd mai întîi Facultatea de Medicină, apoi pe cea de Drept şi în cele din urmă transferîndu-se la Institutul de Filologie şi Istorie, unde şi-a descoperit pasiunea pentru limba polonă veche. Din această perioadă datează primele încercări literare. A publicat primul roman în 1872, în foileton, în revista Wieniec. A colaborat la revista Wieniec, la Gazeta Polska şi la alte publicaţii, construindu-şi o carieră jurnalistică de succes. A scris numeroase romane şi nuvele care s-au bucurat de aprecierea publicului şi de elogiul criticii. Dintre acestea amintim: trilogia istorică ce cuprinde romanele Prin foc şi sabie (1884), Potopul (1886) şi Pan Wołodyjowski (1888), Fără ideal (1891), Familia Połaniecki (1895), Quo Vadis (1896), Cavalerii teutoni (1900), Pe cîmp de glorie (1906), Convulsii (1910), Prin pustiu şi junglă (1912). În 1905 i s-a decernat Premiul Nobel pentru Literatură. Romanele sale au fost traduse în numeroase limbi şi ecranizate în repetate rînduri.

Potopul
I¹

Introducere

Trăia în Samogiţia¹ neamul avut al Billewiczilor, descinzînd din Mendog², cu multe încrengături şi respectat mai mult decît altele în tot olatul Rosienie. La cinuri înalte, Billewiczii nu ajunseseră niciodată, avîndu-le în grijă, cel mult, pe cele ale judeţelor, dar pe cîmpul lui Marte³ aduseseră ţării foloase însemnate pentru care în diferite timpuri fuseseră răsplătiţi cu dărnicie. Cuibul familiei, care mai dăinuia, se chema tot Billewicze, dar mai aveau şi alte moşii în ţinutul Rosienie şi mai departe spre Krakinów, de-a lungul Laudei, Szojei şi Niewiażei pînă hăt, dincolo de Poniewież. Abia mai tîrziu se răsfiraseră în cîteva ramuri ale căror vlăstare nu mai ştiau unele de altele. Se strîngeau cu toţii doar atunci cînd în Rosienie, pe Cîmpia Stărilor, se ţinea strînsura şleahticilor samogiţieni. Din cînd în cînd, se mai întîlneau în steagurile⁴ oştirii lituaniene şi pe la adunări, iar pentru că erau bogaţi şi se bucurau de multă trecere, erau nevoiţi să ţină cont de ei pînă şi Radziwiłłii cei atotputernici în Lituania şi Samogiţia.

În timpul domniei lui Jan Kazimierz, patriarhul întregii stirpe Billewicz era Herakliusz Billewicz, polcovnic⁵ de călărime uşoară şi cămăraş⁶ de Upita. Acesta nu mai trăia în cuibul de baştină pe care-l stăpînea în acea vreme Tomasz, spătarul⁷ de Rosienie; lui Herakliusz îi reveniseră Wodokty, Lubicz şi Mitruny, aşezate în apropierea Laudei şi înconjurate, ca de o mare revărsată, de pămînturile şleahtei mărunte.

Fiindcă prin împrejurimi, în afară de Billewiczi mai erau doar cîteva neamuri mai acătării, ca Sołłohub, Montwiłł, Schylling, Koryzno, Siciński, cu toate că nu lipseau destule nume de şleahtici mai puţin însemnaţi. De altminteri, tot malul Laudei era presărat cu aşa-numitele „cătune“, în vorbirea obişnuită aşezări, locuite de faimoasa şleahtă⁸ laudaniană, bine-cunoscută în istoria Samogiţiei.

În alte părţi ale ţării, neamurile îşi luaseră numele de la aşezări sau aşezările de la neamuri, cum se întîmplase în Polesia; aici însă, de-a lungul ţărmului Laudei, era altfel. La Morozy trăiau Stakjenii, aşezaţi acolo din vremuri de demult de însuşi Bathori⁹, pentru vitejia arătată la Psków. Pe glia roditoare de la Wolmontowicze, roiau Butrymii¹⁰, cei mai zdraveni bărbaţi din toată Lauda, vestiţi prin vorba puţină şi braţul greu, care în timpul adunărilor, al încălcărilor de pămînturi sau al războaielor învăţaseră să înainteze tăcuţi ca un zid. Cîmpurile de la Drożejkany şi Mozgi erau muncite de Domaszewiczii cei mulţi, vînători cunoscuţi, care umblau după urma ursului din codrul Zielonka pînă la Wiłkomierz. Gasztowţii stăteau la Pacunele; jupîniţele lor erau atît de vestite prin frumuseţe, încît pînă la urmă toate fetele chipeşe din împrejurimile Krakinówului, Poniewieżului şi Upitei erau numite pacunelence. Sołłohubii mici erau bogaţi în cai şi vite de soi, crescute pe imaşurile din păduri, iar Gościewiczii scoteau smoală prin codri, îndeletnicire pentru care fuseseră porecliţi Gościewiczii negri sau afumaţi.

Mai erau, fireşte, şi alte aşezări şi alte neamuri. Multe din numele lor dăinuie încă, dar în mai mare parte nu mai sînt pe locurile dinainte, iar oamenii se cheamă şi ei altfel. Trecuseră peste ei războaie, nenorociri, pojaruri, şi aşezările nu se mai ridicaseră pe vechile ruine, într-un cuvînt, se schimbaseră multe. Dar în acel timp, bătrîna Lauda înflorea încă în starea de început, şi şleahta laudaniană ajunsese la cea mai mare faimă, deoarece cu cîţiva ani înainte, luptînd la Łojowe împotriva cazacilor răsculaţi, se acoperise de slavă sub conducerea lui Janusz Radziwiłł.

Altfel, toţi laudanienii slujeau în steagul bătrînului Herakliusz Billewicz; cei mai bogaţi ca oşteni de elită, cu doi cai, cei mai puţin avuţi cu cîte unul, iar cei săraci de tot printre slujitori. Erau cu toţii luptători destoinici care îndrăgiseră peste poate meşteşugul armelor. Se pricepeau, în schimb, mai puţin la treburile obişnuite ale adunărilor. Ştiau că regele e la Varşovia, Radziwiłł şi jupîn Hlebowicz, starostele¹¹, în Samogiţia, iar jupîn Billewicz în Lauda, la Wodokty. Asta le era de ajuns şi votau cum îi învăţa jupîn Billewicz, convinşi că dorinţa lui este şi a starostelui Hlebowicz, care merge mînă-n mînă cu Radziwiłł. Radziwiłł reprezenta însă în Lituania şi Samogiţia braţul regelui, iar acesta era soţul Republicii¹² şi părintele şleahticilor.

La drept vorbind, jupîn Billewicz era mai degrabă prietenul, decît supusul stăpînilor puternici de la Birże. Şi încă unul preţuit cum se cuvine, fiindcă la fiecare chemare avea pregătite o mie de voturi şi o mie de săbii laudaniene, iar săbiile în mîinile Stakjenilor, Butrymilor, Domaszewiczilor sau ale Gasztowţilor nu le dispreţuise nimeni pe lume pînă atunci. Abia mai tîrziu, după moartea lui Herakliusz Billewicz, aveau să se schimbe toate.

Iar acest părinte şi binefăcător al şleahtei laudaniene muri în anul 1654. Tocmai atunci izbucnise un război cumplit de-a lungul fruntariilor de răsărit ale Republicii. Jupîn Billewicz nu mai plecase să lupte din pricina vîrstei şi a surzeniei, dar laudanienii porniseră cu toţii. Şi cînd veni veste că Radziwiłł a fost bătut la Szklów, iar steagul laudanian ciopîrţit aproape în întregime de pedestrimea lefegiilor francezi, asupra căreia năvălise, bătrînul polcovnic, lovit de apoplexie, îşi dădu obştescul sfîrşit.

Vestea o aduse Michał Wołodyjowski, un oştean tînăr, dar plin de faimă, care-l înlocuise pe jupîn Herakliusz la conducerea steagului laudanian din porunca lui Radziwiłł. Cei rămaşi în viaţă reveniseră şi ei la aşezările părinteşti abătuţi, flămînzi şi, asemenea întregii oştiri, învinovăţindu-l pe marele hatman¹³ că, încrezîndu-se prea mult în spaima şi vraja pe care le răspîndea numele său, se aruncase cu forţe prea puţine asupra unei armii de zece ori mai puternice, ducînd astfel la pierzanie oastea, ţara întreagă.

Printre cei care se tînguiau, nici un glas nu se ridica împotriva tînărului polcovnic Jerzy Michał Wołodyjowski. Dimpotrivă, cei care scăpaseră din măcel îl ridicau în slăvi, povestind adevărate minuni despre îndemînarea şi faptele-i războinice. De altfel, singura mîngîiere pentru laudanienii rămaşi în viaţă era să-şi aducă aminte de isprăvile pe care le săvîrşiseră sub conducerea lui jupîn Wołodyjowski: cum atacaseră şi trecuseră, ca prin fum, peste primele şiruri ale oştenilor de rînd; cum năvăliseră după aceea asupra lefegiilor francezi, cum îi luaseră în săbii, împrăştiind unul din polcurile¹⁴ de frunte, cu care prilej jupîn Wołodyjowski tăiase cu propria mînă pe căpetenia acelui polc; cum în cele din urmă, înconjuraţi şi loviţi din patru părţi, luptaseră ca nişte disperaţi ca să scape din învălmăşeală, presărînd cîmpul cu morţi şi răzbind pe vrăjmaş.

Aceia dintre laudanieni care, neslujind în oştirea lituană, trebuiau să răspundă numai chemării la oaste a şleahticilor, ascultau cu amărăciune, dar şi cu mîndrie aceste istorisiri. De altminteri, aşteptau cu toţii ca şleahta, ultimul reazim al ţării, să fie chemată curînd la arme. Se ştia dinainte că în asemenea împrejurare jupîn Wołodyjowski avea să fie ales căpetenia laudanienilor, pentru că, deşi nu se număra printre şleahticii din partea locului, nici unul dintre localnici nu-l întrecea în faimă. Cei scăpaţi cu viaţă mai spuneau despre el că-l scosese din vîltoare pe hatmanul însuşi. De aceea, întreaga Lauda aproape că-l purta pe braţe, o aşezare smulgîndu-l alteia. Se certau mai ales Butrymii, Domaszewiczii şi Gasztowţii, la care avea să rămînă mai multă vreme în ospeţie. Cît despre el, îi îndrăgise atît de mult pe aceşti şleahtici bătăioşi, încît atunci cînd rămăşiţele oştilor lui Radziwiłł se îndreptară spre Birże, ca să se refacă acolo cît de cît după înfrîngerea suferită, nu plecă odată cu ceilalţi, ci, trecînd de la o aşezare la alta, se stabili într-un sfîrşit la Gasztowţii din Pacunele, la jupîn Pakosz Gasztowt, mai mare peste toţi şleahticii de aici.

La drept vorbind, nici nu era cu putinţă ca jupîn Wołodyjowski să plece la Birże, fiindcă se îmbolnăvi şi căzu la pat; la început îl prinse o fierbinţeală grea, apoi îi paraliză mîna dreaptă din pricina unei lovituri căpătate la Cybichów. Cele trei jupîniţe ale lui Pakosz, pacunelence cunoscute prin frumuseţe, îl luară îndată sub oblăduirea lor gingaşă şi se jurară să-i întoarcă acestui cavaler atît de vestit sănătatea dinainte. Toată şleahta era ocupată acum cu îngropăciunea fostului conducător Herakliusz Billewicz.

După înmormîntare, se deschise testamentul răposatului, în care se arăta că bătrînul polcovnic lăsa întreaga avere, afară de satul Lubicz, nepoatei sale Aleksandra Billewicz, fiica starostelui de vînătoare din Upita, iar grija asupra ei, pînă cînd avea să se căsătorească, o încredinţa tuturor şleahticilor laudanieni.

„...Care, binevoitori fiindu-mi mie (glăsuia testamentul) şi cu dragoste pentru dragoste plătindu-mi, tot astfel să se arate şi faţă de orfană, iar în aceste vremuri de stricăciune şi minciună, cînd înaintea samavolniciei şi a răutăţii omeneşti nimeni nu poate sta ferit şi nici fără de teamă, gîndindu-se la mine, s-o apere pe orfană de orice vătămare.

Să aibă în grijă, de asemenea, ca să se bucure în tihnă de avere, afară de satul Lubicz pe care-l dau, îl dăruiesc şi-l înscriu tînărului stegar¹⁵ de Orsza, ca să nu aibă nici o piedică întru aceasta. Iară cine se va minuna de această bunăvoinţă a mea pentru sus-numitul Andrzej Kmicic sau va vedea în ea o strîmbătăte faţă de buna mea nepoată Aleksandra, are şi trebuie să ştie că încă din tinereţe şi pînă în ceasul morţii am cunoscut prietenie şi dragoste din partea bunului părinte al lui, Jędrzej Kmicic, cu care am bătut războaie, şi viaţa de multe ori mi-a scăpat. Iar cînd răutatea şi invidia panilor Siciński au vrut să-mi răpească averea, şi la această ananghie m-a ajutat. Aşadar eu, Herakliusz Billewicz, cămăraş de Upita şi păcătos nevrednic, care mă aflu astăzi înaintea judecăţii aspre a lui Dumnezeu, m-am dus acum paisprezece ani (în viaţă fiind pe acest pămînt) la părintele lui jupîn Kmicic, spătarul de Orsza, ca să-i juruiesc mulţumită şi prietenie statornică. Acolo, cu voia amîndurora, am hotărît ca, în puterea vechiului şi creştinescului obicei al şleahticilor, copiii noştri, anume fiul lui, Andrzej, şi nepoata mea, Aleksandra, fiica starostelui de vînătoare, să lege căsnicie pentru ca din ei să crească urmaşi spre slava lui Dumnezeu şi folosul Republicii... Ceea ce mult îmi doresc, legînd-o prin aceasta pe nepoata mea Aleksandra să dea ascultare voinţei mele înscrise aici, afară de împrejurarea cînd stegarul de Orsza îşi va fi pătat (Doamne fereşte!) slava cu fapte nemernice şi ar fi fost arătat drept necinstit. Iar dacă va fi să-şi piardă averea din părinţi, ceea ce la hotarul Orszei cu uşurinţă poate să se întîmple, să-l aibă de bărbat juruit, şi de-ar fi să piardă şi moşia Lubicz, de nimica să nu-i pese.

Cu toate acestea, dacă nepoata mea, cunoscînd harul lui Dumnezeu, va voi să-şi închine fecioria slavei Lui şi să îmbrace mantia de călugăriţă, e literă să facă aceasta, deoarece slava dumnezeiască trebuie să stea înaintea celei lumeşti…“

Astfel îşi orîndui averea şi nepoata jupîn Herakliusz Billewicz şi nimeni nu se miră prea mult. Jupîniţa Aleksandra ştia ce o aşteaptă, iar şleahta auzise şi ea mai de mult de prietenia dintre Billewicz şi Kmicic. Atunci însă, la vreme de cumpănă, aveau cu toţii alte griji, aşa că încetară în curînd să mai vorbească despre testament.

Doar la curtea din Wodokty se vorbea mereu de cei doi Kmicic, mai degrabă despre jupîn Andrzej, fiindcă şi bătrînul spătar se petrecuse dintre cei vii. În lupta de la Szklów, fiul lui îşi adusese steagul de volintiri de la Orsza. Mai tîrziu, i se pierduse urma, dar nimeni nu se gîndea că a pierit, pentru că moartea unui războinic atît de cunoscut n-ar fi trecut nebăgată în seamă. În ţinutul Orszei, neamul Kmicic era puternic şi stăpînea moşii însemnate, dar acele locuri fuseseră nimicite de vîlvătaia războiului. Judeţe şi olaturi întregi se schimbau în întinderi pustii, averile se împuţinau, piereau oamenii. După înfrîngerea lui Radziwiłł, vrăjmaşul nu mai întîmpina aproape nici o împotrivire. Gosiewski, hatmanul de cîmp, n-avea oşteni; hatmanii Coroanei cu oştile care le mai rămăseseră luptau în Ucraina şi nu puteau să-l ajute, ca şi Republica, vlăguită de războaiele cu cazacii. Talazul neprieten se revărsa tot mai departe peste ţară, izbindu-se din loc în loc de zidurile fortăreţelor, dar şi acestea cădeau una după alta, cum căzuse Smolen.skul. Ţinutul Smolen.sk, în care se aflau proprietăţile neamului Kmicic, putea fi socotit ca şi pierdut. În învălmăşeala şi spaima care se înstăpîniseră pretutindeni, oamenii se risipiseră ca frunzele bătute de vîntoasă, aşa că nu mai ştia nimeni ce se întîmplase cu tînărul stegar de Orsza.

Dar pentru că războiul nu ajunsese încă pînă în stărostia Samogiţiei, şleahta laudaniană îşi revenea cu încetul după înfrîngerea de la Szklów. „Cătunele“ începeau să se adune şi să chibzuiască asupra treburilor obştei sau ale fiecăruia. Butrymii, cei mai bătăioşi, spuneau cu jumătate de glas că ar trebui să plece cu toţii la congresus-ul¹⁶ oştenilor şleahtici de la Rosienie, iar după aceea la Gosiewski, ca să răzbune înfrîngerea de la Szklów; Domaszewiczii, ca vînători ce se aflau, se afundau prin păduri, ajungînd prin Codrul Rogowska pînă aproape de cetele vrăjmaşe, de unde se întorceau cu veşti, iar Gościewiczii afumaţi uscau carnea la fum pentru campaniile viitoare. Cît priveşte treburile particulare, hotărîră cu toţii să trimită oameni umblaţi şi cu experienţă în căutarea lui Andrzej Kmicic.

Sfatul era alcătuit din laudanienii vîrstnici sub conducerea lui Pakosz Gasztowt şi a lui Kasjan Butrym, cei doi patriarhi ai aşezărilor, aşa că toată şleahta, prea măgulită de încrederea pe care i-o arătase răposatul jupîn Billewicz, îşi jură să respecte cu credinţă testamentul şi s-o înconjure pe jupîniţa Aleksandra cu părintească grijă. De aceea, cu toate că în vreme de război se iscau neînţelegeri şi tulburări chiar prin regiunile în care războiul nu ajunsese, pe malurile Laudei stăpînea liniştea. Nici un glas nu se ridică împotrivă, nimeni nu încălcă moşiile tinerei moştenitoare; nu se mutară din loc movilele de hotar, nu se tăiară pinii însemnaţi de la marginea pădurilor, nu intră nimeni cu anasîna pe imaşuri. Dimpotrivă, fiecare „cătun“ o ajuta pe avuta moştenitoare cu ce putea. Stakjenii de pe malul rîului îi trimiteau peşte sărat, de la tăcuţii Butrymi din Wolmontowicze primea grîie, Gasztowţii îi aduceau fîn, Domaszewiczii o îndestulau cu vînat, iar Gościewiczii afumaţi, cu cărbuni şi smoală. Prin aşezări, jupîniţei Aleksandra nu-i spunea nimeni altfel decît „jupîniţa noastră“, iar frumoasele pacunelence îl aşteptau pe jupîn Kmicic tot atît de nerăbdătoare ca şi ea.

Cam tot în această vreme veniră gonacii¹⁷, vestind chemarea şleahticilor la oaste, astfel că Lauda începu să freamăte. Aceia dintre flăcăi care crescuseră devenind bărbaţi, aceia pe care povara vîrstei nu-i aplecase în jos, aceia trebuiau să încalece pe cal. Jan Kazimierz venise la Grodno şi tot acolo hotărîse şi locul de strînsură a oştilor. Într-acolo se şi îndreptau cu toţii. Primii plecară în tăcere Butrymii, ceilalţi după ei, iar Gasztowţii la urmă, cum făceau întotdeauna, fiindcă le părea rău să plece de lîngă pacunelence. Şleahta din alte părţi ale ţării se înfăţişă în număr mic şi ţara rămase fără apărare, dar cei din Lauda se duseră pînă la unul.

Jupîn Wołodyjowski nu plecă şi el, fiindcă tot nu era în stare să-şi mişte braţul, aşa că rămase printre pacunelence ca unul mai mare care să aibă grijă de ele. „Cătunele“ se goliră şi doar bătrînii şi femeile se mai înşirau seara în jurul focurilor. La Poniewież şi la Upita era linişte, pretutindeni lumea aştepta noutăţi.

Jupîniţa Aleksandra se însingură şi ea la Wodokty; nu mai vedea pe nimeni afară de slujitori şi de ocrotitorii săi din Lauda.

Capitolul I

Sosi noul an 1655. Ianuarie era geros, dar uscat; iarna aspră acoperise Samogiţia cu un cojoc alb, gros de un cot; pădurile se încovoiau şi se frîngeau sub chiciura bogată, zăpada orbea ochii ziua în strălucirea soarelui, iar în nopţile cu lună, pe suprafaţa albă, întărită de ger, părea că licăresc scîntei care piereau după o clipă; animalele sălbatice se apropiau de aşezările oamenilor, iar păsăretul de tot felul, lipsit de apărare, ciocănea în geamurile acoperite de promoroacă şi flori de gheaţă.

Într-o seară, jupîniţa Aleksandra stătea în încăperea slujitorilor înconjurată de fetele de la curte. Era un vechi obicei al Billewiczilor ca atunci cînd nu aveau oaspeţi să-şi petreacă serile cu slujitorii, îngînînd cîntece pioase şi întărind astfel sufletele simple cu pilda lor. Aşa făcea şi jupîniţa Aleksandra, şi-i venea cu atît mai uşor, cu cît printre fetele de la curte se aflau aproape numai odrasle de şleahtici, orfane sau sărace. Îndeplineau tot felul de munci, oricît de aspre, alături de celelalte slujitoare, deprinzînd, în schimb, obiceiurile alese şi bucurîndu-se de o viaţă mai bună decît fetele simple. Se găseau totuşi printre ele şi fiice de ţărani, care se deosebeau mai ales prin vorbire, întrucît cele mai multe nu cunoşteau limba polonă.

Jupîniţa Aleksandra şi jupîniţa Kulwiec, o rudă a ei, stăteau la mijloc, iar fetele pe laviţele dimprejur; toate torceau din furcă. În căminul uriaş cu acoperişul înclinat, ardeau butuci de pin şi rădăcini, mocnind înfundat ori împrăştiind flăcări mari şi pulberi de scîntei, iar flăcăiaşul aşezat lîngă vatră arunca pe foc vreascuri de mesteacăn şi aşchii de brad. Cînd flăcările ţîşneau luminoase în sus, se vedeau pereţii de lemn, întunecaţi, ai încăperii uriaşe şi tavanul neobişnuit de jos, alcătuit din grinzi. De grinzi atîrnau legate cu aţă steluţe de culori diferite, făcute din azimă de împărtăşanie, care se învîrteau la căldură; pe amîndouă laturile grinzilor erau agăţate fuioare de in depănat, care semănau cu tuiurile¹ cucerite de la turci. Acopereau aproape tot tavanul. Pe pereţii întunecaţi, în picioare sau rezemate de poliţele lungi de stejar, străluceau ca nişte stele vasele de cositor, mai mari şi mai mici.

Lîngă uşă, un samogiţian lăţos învîrtea cu sîrg rîşniţa, mormăind doar pentru sine un cîntec tărăgănat, jupîniţa Aleksandra prefira în tăcere boabele mătăniilor, iar fetele torceau fără să rostească o vorbă.

Lumina flăcărilor cădea pe feţele lor tinere şi rumeioare; cu mîinile ridicate spre furci, stînga ciupind inul moale, iar dreapta învîrtind fusul, torceau cu vrednicie, ca la întrecere, îndemnate de privirile aspre ale jupîniţei Kulwiec. În răstimpuri, îşi aruncau priviri iuţi, furişate, apoi se uitau la jupîniţa Aleksandra, aşteptau parcă să-i poruncească samogiţianului să înceteze cu rîşnitul şi să înceapă cîntecele cucernice; dar nu se opreau din lucru şi torceau, torceau întruna; firul se răsucea, fusele sfîrîiau, andrelele luceau în mîinile jupîniţei Kulwiec, iar samogiţianul pletos uruia mai departe cu rîşniţa. Doar din cînd în cînd îşi întrerupea treaba, se vede că se strica ceva la rîşniţă, fiindcă în acelaşi timp se auzea şi glasu-i mînios:

— S-a înţepenit!

Jupîniţa Aleksandra înălţa capul, trezită parcă de liniştea care urma după exclamaţia samogiţianului; flacăra îi lumina atunci faţa albă şi ochii albaştri, serioşi, care priveau de sub sprîncenele negre.

Era o jupîniţă plină de farmec, cu părul bălai, tenul palid şi trăsături gingaşe. Avea frumuseţea unei flori albe. Rochia de doliu îi sporea şi mai mult înfăţişarea serioasă. Stătea înaintea căminului, atît de adîncită în gînduri, de parcă dormea; fără îndoială, se gîndea la viaţa ei, la soarta-i nesigură.

Testamentul o desemnase soţia unui om pe care nu-l văzuse de mai bine de zece ani. Împlinea în curînd douăzeci, aşa că nu-i mai rămăsese decît amintirea înceţoşată din copilărie a unui flăcăiaş fără astîmpăr care, după ce venise cu tatăl său la Wodokty, mai mult rătăcea cu flinta prin mlaştini, decît se uita la ea. „Pe unde umblă şi cum arată acum?“ iată întrebările care se îmbulzeau în mintea jupîniţei.

Îl mai ştia, de bună seamă, şi din povestirile răposatului cămăraş care, cu patru ani înainte de a muri, făcuse o lungă şi grea călătorie la Orsza. Cum reieşea din acele istorisiri, avea să fie „un cavaler de mare curaj, viforos nevoie mare“. După înţelegerea privind căsătoria copiilor, încheiată între bătrînul Billewicz şi Kmicic-tatăl, cavalerul trebuia să vină numaidecît la Wodokty s-o cunoască pe jupîniţă. Izbucnise însă războiul cel mare şi viteazul, în loc să se grăbească spre Wodokty, se îndreptase spre cîmpurile de la Beresteczko. Străpuns acolo de un plumb, plecase acasă să se vindice; apoi îşi îngrijise tatăl bolnav pe patul morţii, după care iarăşi fusese la război, şi uite-aşa trecuseră de atunci patru ani. Acum, de la moartea bătrînului polcovnic, se scursese o bună bucată de vreme, dar despre Kmicic nu se mai auzise nimic. Aşa că jupîniţa Aleksandra avea la ce să se gîndească, sau poate că-i era dor de cel necunoscut. Inima-i curată, tocmai pentru că încă nu ştia ce-i dragostea, era pregătită pentru iubire. Era nevoie doar de o scînteie, ca pe această vatră să crească o flacără liniştită, luminoasă şi statornică, asemenea focului sacru al litvanilor.

Cuprinsă de nelinişti, uneori plăcute, alteori dureroase, inima îi punea mereu întrebări la care nu putea răspunde sau al căror răspuns îl aştepta să sosească din cîmpiile îndepărtate. Întrebarea dintîi era dacă el avea s-o ia în căsătorie de bunăvoie şi dacă avea să-i răspundă cu aceeaşi dragoste. În timpurile acelea, înţelegerile dintre părinţi cu privire la căsătoria copiilor erau lucruri de tot obişnuite, iar copiii, fie şi după săvîrşirea din viaţă a părinţilor, legaţi prin binecuvîntarea lor, respectau de cele mai multe ori cuvîntul dat. De aceea, jupîniţa nu vedea nimic rău în însoţirea ei, dar pentru că bunăvoia nu face totdeauna pereche cu datoria, căpşorul bălai al jupîniţei era apăsat şi de această grijă: „mă va îndrăgi oare?“. Apoi stolul gîndurilor o năpădea, aşa cum năpădeşte cîrdul de păsări copacul ce se înalţă singuratic pe întinderea cîmpului: „Cine eşti? Ce fel de om eşti? Te afli viu pe lume, ori poate ai murit cine ştie pe unde?... Eşti departe sau aproape?...“ Inima deschisă a jupîniţei, ca uşa dată la perete pentru primirea unui oaspete drag, îşi îndrepta fără voie strigarea în zările depărtate spre pădurile şi întinderile înzăpezite, învăluite de beznele nopţii: „Vino, voinice, că nimic nu e mai rău pe lume ca aşteptarea!“.

Deodată, ca un răspuns la chemarea ei, de afară, din acele depărtări înzăpezite învăluite în noapte, se auzi clinchet de clopoţei.

Jupîniţa se înfioră, dar îşi reveni îndată, aducîndu-şi aminte că aproape în fiecare seară venea cineva de la Pacunele la apotecă² după leacuri pentru tînărul polcovnic; gîndul acesta fu întărit de jupîniţa Kulwiec, care spuse:

— E de la Gasztowţi, după doctorii.

Clinchetul neregulat al clopoţelului agăţat la oişte răsuna din ce în ce mai limpede şi, în cele din urmă, tăcu dintr-odată; pesemne că sania se oprise înaintea casei.

— Vezi cine-a venit! îi spuse jupîniţa Kulwiec samogiţianului care învîrtea rîşniţa.

Acesta ieşi din încăperea slujitorilor, dar se întoarse îndată şi, apucînd iarăşi mînerul rîşniţei, rosti liniştit.

— E jupîn Kmitas.

— Cuvîntul s-a întrupat! strigă jupîniţa Kulviec.

Torcătoarele zvîcniră în picioare; furcile şi fusele se împrăştiară pe jos.

Jupîniţa Aleksandra se ridică şi ea; inima îi bătea ca un ciocan, obrajii i se făcură stacojii, apoi păliră; se întoarse înadins cu spatele la vatră, ca să nu i se vadă tulburarea.

În uşă apăru o făptură înaltă, în şubă şi cu căciulă pe cap. Tînărul păşi spre mijlocul încăperii şi, dîndu-şi seama că se află în odaia slujitorilor, întrebă cu glas răsunător, fără să-şi scoată căciula:

— Hei, da’ unde-i stăpîna voastră?

— Aici sînt, răspunse Billewiczówna, destul de sigură pe sine.

Auzind aceasta, musafirul îşi luă căciula de pe cap, o trînti pe jos şi spuse, înclinîndu-se:

— Eu sînt Andrzej Kmicic.

Privirile jupîniţei Aleksandra se abătură ca un fulger pe chipul lui Kmicic, apoi se pironiră iar în pămînt; într-o clipită, jupîniţa izbutise să vadă cîrlionţii cînepii, tăiaţi scurt, pielea oacheşă, ochii cenuşii cu privirea aprigă, mustăcioara neagră şi faţa tînără, vulturească, dar veselă şi îndrăzneaţă.

Iar el îşi puse mîna stîngă-n şold, dreapta şi-o ridică la mustăcioară şi vorbi astfel:

— La Lubicz, n-am fost încă, m-am grăbit, ca pasărea-n zbor, să cad la picioarele domniei tale. Vîntul m-a adus aici de-a dreptul din tabără, deie Domnul să fie cu noroc.

— Domnia ta ai ştiut de moartea bunicului meu, cămăraşul? îl întrebă jupîniţa.

— N-am ştiut, dar l-am plîns cu lacrimi amare pe binefăcătorul meu, cînd am aflat că s-a stins din viaţă, de la acei sărăntoci care au venit la mine de aici. A fost prietenul de nădejde, aproape fratele răposatului meu părinte. Domnia ta ştii, de bună seamă, că a fost la noi la Orsza acum patru ani. Atunci mi te-a făgăduit pe domnia ta şi mi-a arătat portretul la care am oftat nopţi de-a rîndul. Aş fi venit mai repede, dar războiul nu-i mamă bună; însoţeşte oamenii doar cu moartea.

Jupîniţa rămase oarecum descumpănită de asemenea vorbe îndrăzneţe, şi, vrînd să-i abată luarea-aminte în altă parte, zise:

— Domnia ta n-ai fost pînă acum la Lubicz?

— E destul timp şi pentru asta. Datoria şi un drag legămînt m-au făcut să vin mai întîi aici, să-i dau urmare. Numai că domnia ta stai mereu cu spatele la foc şi nu pot să-ţi văd ochii. Ei, aşa! domnia ta întoarce-te cu faţa la cămin, iar eu am să mă uit dinspre foc! Uite-aşa!

Spunînd acestea, îndrăzneţul oştean o apucă de mînă pe jupîniţa Aleksandra, care nu se aştepta la asemenea faptă, şi o întoarse spre lumină, învîrtind-o ca pe un titirez.

Ea se tulbură şi mai tare şi, acoperindu-şi ochii cu genele lungi, stătea aşa ruşinată de lumină şi propria frumuseţe. Kmicic îi dădu drumul într-un sfîrşit şi strigă, lovindu-se peste contăş:

— Pe viul Dumnezeu, lucru rar! Am să plătesc o sută de slujbe pentru binefăcătorul meu, fiindcă mi te-a lăsat cu jurămînt. Cînd facem nunta?

— Nu prea curînd, încă nu sînt a domniei tale, răspunse Oleńka.

— Dar ai să fii, de-ar fi să dau foc la casa asta! Pentru Dumnezeu! Gîndeam că portretul e mai frumos, dar văd că zugravul a ţintit prea sus şi a dat greş. I se cuvin o sută de harapnice! Merită să spoiască sobele, nu să înfăţişeze bunătăţile cu care-mi satur ochii. E cum nu se poate mai plăcut să dobîndeşti asemenea daruri, bătu-m-ar ghiulelele!

— Bine-a zis răposatul bunicu-meu, domnia ta eşti iute ca focul.

— La noi, în ţinutul Smolen.sk, toţi sînt aşa, nu ca samogiţienii voştri. Un, doi, gata! Trebuie să fie cum vrem noi, altfel moartea alege!

Oleńka zîmbi şi, ridicîndu-şi privirile spre cavaler, spuse cu glasul mai sigur:

— E, parcă pe acolo trăiesc numai tătari!

— Ce mi-e una, ce mi-e alta! Domnia ta eşti a mea din voinţa părinţilor şi a inimii.

— Dorinţa inimii încă n-o cunosc.

— Pas să nu fii, că-mi înfig cuţitul în inimă!

— Domnia ta spui asemenea vorbe şi rîzi... dar noi stăm tot în odaia slujitorilor!... Pofteşte în încăperea de alături. După un drum lung, cade bine o cină bună, pofteşte!

Aici Oleńka se întoarse către jupîniţa Kulwiec:

— Mătuşică, mergi cu noi?

Tînărul stegar se uită cu luare-aminte:

— Mătuşică? întrebă. Care mătuşică?

— A mea, jupîniţa Kulwiec.

— Atunci e şi a mea, răspunse şi începu să-i sărute mîinile. Pe viul Dumnezeu! Păi eu am în steag un oştean de elită pe care îl cheamă Kulwiec-Hippocentaurus. Nu cumva ţi-e rudă, domnia ta?

— Şi eu tot din aceia mă trag! răspunse tomnatica jupîniţa, făcînd o plecăciune.

— Bun flăcău, dar zvînturat ca şi mine! adăugă Kmicic.

În acest timp, copilul de casă se arătă cu o făclie, aşa că, şi trecură în tindă, unde jupîn Andrzej îşi lăsase şuba, apoi în cealaltă parte, în odăile de oaspeţi.

Îndată după ieşirea lor, torcătoarele se strînseră grămadă şi începură să vorbească toate deodată şi să-şi împărtăşească părerile. Tînărul bogat îmbrăcat le plăcuse foarte mult, din care cauză nu se arătară zgîrcite cu vorbele, întrecîndu-se una pe alta în laude.

— Parcă răspîndeşte lumină în jurul lui, spuse una. Cînd a intrat, am crezut că e un fecior de împărat.

— Are ochii de rîs şi parcă împunge cu ei, răspunse alta. Unuia ca el nici vorbă să i te împotriveşti.

— Dacă-i stai împotrivă, o păţeşti şi mai rău! zise a treia.

— A-nvîrtit-o pe jupîniţă ca pe un fus! Se vede cît de colo că i-a căzut cu tronc, de altfel cui ar putea să nu-i placă?

— Da’ nici el nu e mai prejos, nu te teme! Dacă ţi s-ar nimeri unul ca ăsta, apoi te-ai duce după el şi la Orsza, fie şi la capătul lumii.

— Jupîniţa are noroc!

— Cei avuţi trăiesc totdeauna mai bine pe lume. Ei, ce mai vorbă, e aur, nu flăcău!

— Pacunelencele spuneau că şi rotmistrul³ care stă la Pacunele, la bătrînul Pakosz, e un cavaler chipeş.

— Eu nu l-am văzut, dar unde se pune el cu jupîn Kmicic! Unul ca ăsta nu mai găseşti în toată lumea!

— S-a poticnit! strigă deodată samogiţianul, căruia i se stricase iarăşi ceva la rîşniţă.

— Da’ mai slăbeşte-ne, pletosule, cu ţipetele tale! Mai dă-ne pace, că nu se mai aude nimic!... Aşa-i, aşa-i! Cu greu ai să găseşti altul mai bun decît jupîn Kmicic, cît îi lumea de mare! Mai mult ca sigur că nici la Kiejdany nu se află unul la fel!

— Unul ca ăsta ţi s-arată şi-n vis!

— N-are decît să se arate...

În acest fel sporovăiau între ele fiicele de şleahtici în odaia slugilor. În această vreme, se pregătea în grabă masa în altă încăpere, iar în cea de oaspeţi, jupîniţa Aleksandra stătea singură cu Kmicic, deoarece mătuşa Kulwiecówna plecase să se îngrijească de cină. Jupîn Andrzej nu-şi mai lua privirea de la Oleńka, şi ochii îi scînteiau tot mai aprins; într-un tîrziu rosti:

— Sînt oameni cărora averea le e dragă mai presus de orice, unii gonesc prin războaie după pradă, altora le plac caii, dar eu nu te-aş da pe domnia ta pentru toate comorile din lume! Pe legea mea! Pe măsură ce te privesc, îmi creşte pofta de însurătoare, sînt gata şi mîine... Gîndesc că domnia ta îţi înnegreşti sprîncenele cu iască arsă.

— Am auzit şi eu că aşa fac cele uşuratice, dar eu nu sînt dintre acelea.

— Şi ochii parcă-s rupţi din cer! Nici nu mai pot să vorbesc, de uluit ce sînt.

— E, nu cred eu că domnia ta eşti chiar atît de uluit, de vreme ce mă asupreşti aşa de-a dreptul, de mai mare mirarea.

— Aşa-i obiceiul nostru din Smoleńsk: la neveste şi în luptă, să dai năvală cu îndrăzneală. Trebuie să te înveţi cu asta, regina mea, aşa are să fie totdeauna.

— Iar domnia ta va trebui să te dezveţi, altfel nu poate fi.

— Poate că am să mă şi dezvăţ, trăsni-m-ar! Jupîniţă, mă crezi sau nu mă crezi, aş fi în stare să-ţi aduc şi cerul pe pămînt! Pentru tine, stăpîna mea, sînt gata să deprind şi alte obiceiuri, fiindcă ştiu că nu sînt decît un oştean de rînd, care şi-a petrecut viaţa mai mult prin războaie, decît prin încăperile de la curte.

— E, nu face nimic, că şi bunicul meu a fost oştean, dar îţi mulţumesc pentru bunăvoinţă! răspunse Oleńka şi-l privi cu atîta dulceaţă, încît jupîn Andrzej îşi simţi inima topindu-se ca ceara şi zise:

— Domnia ta ai să mă-nvîrţi cum ţi-o plăcea!

— Ehei, nu semeni domnia ta cu cei care se lasă duşi de nas! Cu cei nestatornici e chiar mai greu.

Kmicic zîmbi, arătîndu-şi dinţii albi, ca de lup.

— Cum aşa? se împotrivi el. Păi puţine vergi au rupt pe mine călugării la mînăstire, ca să mă statornicesc şi să ţin minte felurite tîlcuiri măiestre, călăuzitoare ale vieţii?...

— Şi pe care ţi-o aminteşti cel mai bine?

— „Cînd iubeşti, cazi în genunchi“, uite-aşa!

Şi spunînd acestea, jupîn Kmicic se şi afla în genunchi, iar jupîniţa strigă, ascunzîndu-şi picioarele sub scăunel.

— Pentru Dumnezeu! Asta nu te-au învăţat la mînăstire... şi mătuşica o să vină îndată...

Iar el, stînd mereu în genunchi, îşi înălţă capul, privind-o în ochi.

— Să dea năvală şi-un steag întreg de mătuşici, că eu tot am să-mi fac voia!

— Ridică-te, domnia ta.

— Iaca mă ridic.

— Aşază-te, domnia ta.

— M-am şi aşezat.

— Domnia ta eşti un vînzător, o iudă!

— Asta nu-i adevărat, cînd sărut, o fac din toată inima!... Vrei să te convingi?

— Domnia ta să nu cutezi!

Jupîniţa Aleksandra rîdea, iar el răspîndea în jur tinereţe şi veselie. Nările i se zbăteau ca la un tretior de sînge ales.

— Ei, ei! spuse. Ce ochi, ce obrăjori! Sfinţi părinţi, scăpaţi-mă, că nu mai pot să stau locului!

— Nu e nevoie să-i chemi pe toţi sfinţii. Cum ai putut domnia ta să stai patru ani şi să nu treci pe aici niciodată, la fel ai să stai şi acum!

— Nu-i aşa! Îţi cunoşteam numai portretul. Am să poruncesc să-l arunce într-un butoi cu smoală pe zugrav, apoi să-l bage în puf, şi am să-l gonesc cu biciul prin toată Upita. Am să spun tot adevărul şi, dacă vrei, iartă-mă, iar de nu – taie-mi gîtul! Cînd am văzut portretul, m-am gîndit: e frumuşică, drăcoaica, dar lumea e plină de frumuseţe, mai am vreme! Răposatul tata mă îndemna mereu să vin, dar eu o ţineam pe-a mea: am timp destul! De însurătoare, n-am să scap, că jupîniţele nu se duc să moară prin războaie. Nu mă împotriveam cu totul voinţei părinteşti, Dumnezeu mi-e martor, dar voiam să gust mai întîi războiul, să încerc totul pe pielea mea. Abia acum îmi dau seama că am fost un prost, pentru că puteam şi însurat să plec la luptă, iar aici mă aşteptau asemenea bunătăţi. Slavă Domnului că nu m-au ciopîrţit cu totul. Jupîniţă, îngăduie-mi să-ţi sărut mîinile.

— Mai bine nu ţi-aş îngădui.

— Atunci n-am să-ţi mai cer îngăduinţa. La noi, la Orsza, se spune: „Cere, iar dacă nu ţi se dă, ia-ţi singur!“.

Jupîn Andrzej îşi lipi gura de mîna jupîniţei şi începu s-o sărute, iar jupîniţa nu se împotrivea prea tare, ca să nu se arate răuvoitoare.

Tocmai atunci intră jupîniţa Kulwiec şi, văzînd cele ce se întîmplă, îşi înălţă privirile spre tavan. Nu-i era pe plac asemenea grabă, dar nu îndrăznea să-i dojenească, aşa că îi pofti la cină.

Ieşiră, luîndu-se de mînă, ca rude ce se aflau, şi se îndreptară spre încăperea unde pregătiseră masa, pe care se găseau din belşug tot felul de bucate, îndeosebi afumături alese, şi un urcior pîntecos cu vin dătător de putere. Tinerii se simţeau bine împreună, erau plini de voie bună şi vioiciune. Jupîniţa se afla după cină, aşa că numai jupîn Kmicic se aşeză la masă şi începu să înfulece cu aceeaşi vrednicie cu care vorbise mai înainte.

Oleńka îl privea dintr-o parte, bucuroasă că mănîncă şi bea, dar după ce oaspetele îşi mai astîmpără foamea, începu iarăşi să-l întrebe:

— Domnia ta nu vii de la Orsza?

— Parcă eu mai ştiu de unde vin?!... Astăzi eram aici, mîine dincolo! În acest chip mă furişam aproape de vrăjmaş, ca lupul la oi, şi rupeam ce se putea rupe.

— Domnia ta ai cutezat să te pui împotriva unei puteri înaintea căreia însuşi hatmanul a fost nevoit să se încovoaie.

— Am cutezat? Eu sînt în stare de orice, aşa mi-e firea!

— Îmi spunea şi răposatul bunicu-meu... Noroc că n-ai pierit.

— Ehe, m-au acoperit ei de multe ori cu căciula şi cu mîna, ca pe o pasăre în cuib, dar le-am scăpat şi i-am muşcat în altă parte. I-am hărţuit atîta, că au pus preţ pe capul meu... Grozavă gîscă!

— În numele Tatălui şi al Fiului! strigă Oleńka înspăimîntată de-a binelea, uitîndu-se în acelaşi timp cu admiraţie la acest tînăr, care vorbea deodată despre preţul pus pe capul lui şi despre gîscă. Ai avut, se vede, mulţi oşteni care să te apere.

— La început am avut două sute de dragoni⁴, foarte buni, dar după o lună nu mai rămăsese nici unul. Apoi am umblat cu volintirii pe care-i adunam, de pe unde puteam, fără să fac mofturi. Flăcăi buni de luptă, dar lotri înrăiţi! Cei care n-au pierit pînă acum, mai devreme sau mai tîrziu vor sluji ca hrană corbilor..

La acestea, jupîn Andrzej izbucni iarăşi în rîs, dădu de duşcă paharul cu vin şi adăugă:

— Domnia ta n-ai mai văzut asemenea haimanale. Lumina-i-ar călăul! Căpeteniile sînt şleahtici de prin părţile noastre, de neam, oameni de vază, dar aproape fiecare are de ispăşit vreo pedeapsă. I-am lăsat pe toţi la Lubicz, ce era să fac cu ei?

— Domnia ta ai venit aici cu tot steagul?...

— Întocmai. Vrăjmaşul s-a ferecat în oraşe din pricina iernii năprasnice. Iar oamenii mei au ajuns şi ei ca nişte mături folosite prea des, aşa că prinţul-voievod mi-a poruncit să iernez la Poniewież. Şi, pe legea mea, odihna e binemeritată!

— Domnia ta, pofteşte şi mai mănîncă!

— Pentru domnia ta aş înghiţi şi otravă!... Mi-am lăsat deci o parte din haidamacii mei la Poniewież, altă parte la Upita, iar pe cei mai vrednici dintre ei i-am poftit în ospeţie la Lubicz... Aceştia vor veni să-ţi aducă închinăciune.

— Şi oamenii din Lauda nu te-au aflat?

— M-au aflat în drum spre Poniewież. Aş fi venit aici şi fără ei.

— Mai bea, domnia ta...

— Pentru domnia ta aş bea şi otravă...

— Dar de moartea bunicului şi de testament ţi-au spus laudanienii, nu-i aşa?

— Chiar aşa, ei mi-au spus. Odihneşte, Doamne, sufletul binefăcătorului meu! Domnia ta i-ai trimis la mine?

— Asta să nu crezi, domnia ta. Eu m-am gîndit numai la durerea mea şi la rugăciuni, la nimic altceva...

— Aşa mi-au spus şi ei... Ho, ho! Înfumuraţi, sărăntocii!... Am vrut să-i răsplătesc pentru osteneală, dar s-au burzuluit la mine şi mi-au zis că poate şleahta orszană primeşte bacşişuri, cea laudaniană însă, ferit-a sfîntul! Mi-au vorbit foarte urît! Dac-am văzut aşa, mi-am spus în gînd: bani nu vreţi, aşa că voi porunci să vi se dea cîte o sută de harapnice.

La acestea, jupîniţa Aleksandra îşi prinse capul în mîini.

— Isuse, Marie! Ai făcut domnia ta una ca asta?

Kmicic o privi cu uimire.

— Nu te speria, jupîniţă... N-am făcut-o, cu toate că mi se-ntorc măruntaiele pe dos cînd mă uit că pîrliţii ăştia de şleahtici se sumeţesc să ne stea alături. M-am gîndit însă că mă vor socoti drept samavolnic prin împrejurimi şi mă vor vorbi de rău înaintea domniei tale.

— Mare noroc! se bucură Oleńka, răsuflînd adînc. Altminteri nici n-aş mai fi vrut să te văd înaintea ochilor.

— Cum aşa?

— Sînt şleahtici mărunţi, e adevărat, dar vechi şi vestiţi. Răposatul bunicu-meu ţinea mult la ei şi totdeauna se duceau împreună la război. Au slujit o viaţă întreagă laolaltă, iar în timp de pace, îi primea în casa lui. E o veche prietenie, pe care şi domnia ta trebuie s-o respecţi. Eşti un om cu inimă bună şi n-ai să strici înţelegerea sfîntă în care am trăit pînă acum!

— Eu n-am ştiut nimic! Să mă tai, dac-am ştiut! Dar recunosc că şleahticii ăştia desculţi nu-mi intră la inimă şi pace. Pe la noi, ţăranul e ţăran, iar şleahticii sînt toţi de neam ales şi nu încalecă doi pe-o iapă... Pe legea mea, nişte neisprăviţi ca ăştia nu pot sta alături cu de-alde Kmicic sau Billewicz, aşa cum murgoii nu pot sta alături de ştiuci, cu toate că sînt şi ei tot peşti.

— Bunicul spunea că averea nu înseamnă nimic, numai sîngele şi cinstea, iar ei sînt oameni cumsecade, altfel bunicul nu i-ar fi desemnat ca ocrotitori ai mei.

Jupîn Andrzej rămase uimit şi deschise larg ochii.

— Pe ei i-a pus bunicul domniei tale să te ocrotească? Pe şleahticii din toată Lauda?...

— De bună seamă. Domnia ta, nu te încrunta, fiindcă voinţa răposatului e sfîntă. Mă şi mir că trimişii nu ţi-au adus aceasta la cunoştinţă.

— I-aş fi... Dar nu poate fi aşa! Păi aici sînt peste zece „cătune“... şi toţi îşi dau cu părerea despre domnia ta? Asta înseamnă că se vor sfătui şi asupra mea, dacă sînt sau nu pe gîndul lor?... Ei, jupîniţă dragă, nu mai şugui, că-mi fierbe sîngele în vine!

— Jupîne Andrzej, eu nu şuguiesc... spun numai adevărul sfînt şi curat. Nu se vor sfătui asupră-ţi; dar dacă ai să le fii ca un părinte, după pilda bunicului, dacă n-ai să-i respingi, arătîndu-te mîndru, nu numai lor ai să le cîştigi inima, ci şi mie. Am să-ţi mulţumesc, laolaltă cu ei, toată viaţa... toată viaţa, jupîne Andrzej.

Glasul ei se auzea ca o rugăminte mîngîietoare, dar el nu-şi descreţi fruntea şi rămase tot nouros. Ce e drept, nu izbucni cu mînie, cu toate că, din cînd în cînd, fulgerele se îmbulzeau pe faţa lui, dar răspunse cu înfumurare şi mîndrie:

— La asta nu mă aşteptam! Respect voinţa răposatului şi gîndesc că jupîn cămăraşul putea să-i facă pe aceşti sărăntoci ocrotitorii domniei tale pînă la venirea mea, dar odată aflat aici, nimeni nu-ţi va mai fi ocrotitor afară de mine. Nu numai trenţăroşii aceia, dar nici măcar Radziwiłłii de la Birże n-au ce căuta şi nici ce ocroti aici!

Jupîniţa Aleksandra se posomorî şi răspunse după o clipă de tăcere:

— Rău faci, domnia ta, că te laşi stăpînit de mîndrie. Condiţiile bunicului răposat trebuie îndeplinite în totul, altă ieşire nu văd. Laudanienii nu vor da buzna şi nu te vor asupri. Dacă s-ar isca niscaiva neînţelegeri pe aici, atunci ar putea să-şi spună şi ei un cuvînt, dar cred că toate se vor sfîrşi în pace şi bună înţelegere, iar în asemenea împrejurări, ocrotirea lor e ca şi cînd n-ar mai fi.

Jupîn Andrzej rămase tăcut o vreme, apoi dădu din mînă şi răspunse:

— La drept vorbind, nunta le va încheia pe toate. Ce să ne mai cercovim degeaba, numai să stea liniştiţi şi să nu se amestece în treburile mele că, pe viul Dumnezeu, nu mă voi lăsa dus de nas; să nu mai vorbim de ei. Cel mai bine ar fi ca domnia ta să consimţi a face nunta cît mai curînd!

— Atîta vreme cît port veşmintele cernite, nu se cuvine să vorbim despre asemenea lucruri.

— Vai de mine! Şi va trebui să aştept mult?

— Bunicul a scris cu mîna lui că nu mai mult de o jumătate de an.

— Pînă atunci mă usuc de tot. Hai, nu te mai mînia. Văd că domnia ta începi să mă priveşti ca pe un vinovat. Ei, Doamne, regina mea! Ce vină am eu, dacă aşa mi-e felul. Cînd mă înfurie careva, l-aş face bucăţele, iar cînd îmi trece, l-aş cîrpi la loc!

— Mai mare spaima să trăiesc cu un asemenea om, zise Oleńka mai veselă.

— Ei, în sănătatea domniei tale! Vinul e bun, iar pentru mine sabia şi vinul sînt temelia. Cum să-ţi fie frică să trăieşti cu mine?! Păi domnia ta ai să mă cetluieşti cu privirile şi ai să faci din mine un rob, din mine, care n-am suferit pe nimeni deasupra mea. Chiar aşa! Am preferat să mă descurc de unul singur cu steagul meu, decît să bat temenele înaintea hatmanilor... Regina mea dragă, dacă e ceva ce nu-ţi place la mine, treci cu vederea, fiindcă am deprins purtările alese lîngă tunuri, nu în încăperile jupîniţelor de la curte; în învălmăşeala oştenilor, nu în sunetele lăutei. Prin părţile noastre bîntuie primejdia şi nu poţi să laşi sabia din mînă. Acolo, chiar dacă cineva e osîndit şi-l urmăresc pentru împlinirea judecăţii, n-are a se teme de nimic! Lumea îl respectă, dacă are curaj şi îndrăzneală de războinic. Exemplum: tovarăşii mei, altfel cavaleri de nădejde, care în altă parte ar fi zăcut de mult în temniţă... Pe la noi, pînă şi femeile poartă cizme şi sabie, conducînd cete întregi, asemenea jupîniţei Kokosińska, mătuşa unui porucinic⁵ al meu, care a murit ca un viteaz, iar nepotul a răzbunat-o aflîndu-se sub ordinele mele, cu toate că nu prea ţinea la ea. Chiar dacă ne tragem din cele mai avute neamuri, unde putem noi să învăţăm obiceiurile alese? Noi ne pricepem la altceva: de-i război, ne batem, de sînt adunări, dăm din gură, iar dacă nu-i de ajuns, scoatem sabia. Asta-i! Răposatul cămăraş aşa m-a cunoscut şi aşa m-a ales pentru domnia ta!

— Eu am făcut totdeauna cu dragă inimă ce mi-a spus bunicul, răspunse jupîniţa, plecîndu-şi ochii.

— Jupîniţa mea dulce, mai lasă-mă să-ţi sărut mînuţele! Pe legea mea, îmi placi grozav. Dragostea m-a zăpăcit într-atît, că nu mai ştiu cum să nimeresc la Lubicz, unde n-am fost încă.

— Am să-ţi dau o călăuză.

— E, mă descurc eu. M-am obişnuit de mult să umblu noaptea. Am un fecior de la Poniewież, care trebuie să ştie drumul. Iar acolo mă aşteaptă Kokosiński şi ceilalţi... Kokosiński e dintr-un neam vestit pe la noi, care are drept blazon o cruce cu două frunze de crin în vîrf... L-au osîndit numai pentru că i-a ars casa lui jupîn Orpiszewski şi i-a răpit copila, tăindu-i oamenii... E un tovarăş de nădejde!... Mai dă-mi mîinile încă o dată. Văd că e timpul să plec!

Deodată orologiul de Gdańsk începu să bată rar miezul nopţii.

— Pentru Dumnezeu! E timpul! E timpul! strigă Kmicic. Degeaba mai stau aici! Ţii la mine, oricît de puţin?

— Am să-ţi răspund altă dată. Gîndesc că ai să mai treci pe la noi, nu-i aşa?

— În fiecare zi! Numai pămîntul să nu mi se despice sub picioare. Tăia-m-ar!...

Spunînd acestea, Kmicic se ridică şi ieşiră amîndoi în tindă. Sania aştepta înaintea intrării, aşa că-şi îmbrăcă şuba şi începu să-şi ia rămas-bun, rugînd-o să se întoarcă înăuntru, fiindcă venea frig din pridvor.

— Noapte bună, regină dragă, mai zise, să dormi bine, că eu n-am să pun geană pe geană, gîndindu-mă la frumuseţea ta.

— Numai să nu întîlneşti vreo fiinţă necurată pe drum. Tot e mai bine să-ţi dau un slujitor cu o făclie, pentru că pe lîngă Wolmontowicze sînt şi lupi.

— Păi ce, eu sînt capră, ca să mă tem de lupi? Lupul e prieten cu oşteanul, care-l hrăneşte adesea. În sanie am şi o muschetă⁶ cu ţeava scurtă. Noapte bună, jupîniţa mea dragă, noapte bună!

— Du-te cu Dumnezeu!

Rostind acestea, Oleńka se retrase, iar jupîn Kmicic se îndreptă spre pridvor. Pe drum însă, în crăpătura uşii întredeschise de la odaia slujitorilor, văzu cîteva perechi de ochi; erau fetele care nu se culcaseră, numai ca să-l mai vadă o dată cînd pleacă. Jupîn Andrzej le trimise un sărut cu mîna, după obiceiul ostăşesc, şi ieşi. După o clipă, se auzi clopoţelul, la început mai tare, apoi clinchetul slăbi treptat, pînă cînd se stinse cu totul.

La Wodokty se aşternu o linişte adîncă, şi jupîniţa Aleksandra se miră; în urechi îi răsunau încă vorbele lui jupîn Andrzej, îi auzea încă rîsul nestăpînit, vesel, în ochi îi stăruia făptura zveltă a tînărului, iar acum, după larma vorbelor, a rîsului şi a veseliei, se lăsase deodată o tăcere ciudată. Jupîniţa asculta cu luare-aminte, doar-doar o mai auzi măcar clopoţelul de la sanie. Dar nu mai desluşi nimic, clopoţelul răsuna acum prin pădurile de la Wolmontowicze. O cuprinse un dor nespus, niciodată nu se simţise atît de singură pe lume.

Luă lumînarea, intră încet în iatac şi îngenunche să-şi spună rugăciunile. Le începu de vreo cinci ori pînă să le rostească pe toate cu pioşenia cuvenită. Apoi gîndurile îi alergară parcă înaripate spre sanie şi la făptura care stătea în ea... Pădure într-o parte, pădure în cealaltă, la mijloc drumul larg, iar el se duce... Jupîn Andrzej! Oleńkăi i se păru că vede aievea ciuful cînepiu şi gura pornită pe rîs, în care luceau dinţii albi ca la un căţelandru. Se vede că aşezatei jupîniţe îi venea tare greu să-şi spună că nu l-a îndrăgit grozav pe acest războinic dezlănţuit. Era cam neliniştită, parcă se temea de el, dar cît de mult o atrăgeau curajul, veselia lui nestrunită şi inima deschisă! Se simţea ruşinată că-i plăcuse chiar şi atunci cînd se arătase mîndru; cînd îi pomenise de ocrotitori, îşi înălţase capul ca un giannetto⁷ turcesc şi spusese: „Nici măcar Radziwiłłii de la Birże n-au ce căuta şi nici ce ocroti aici“... Ăsta nu-i un îmbrobodit, e un bărbat adevărat! îşi spuse jupîniţa în sinea ei. E oştean, din cei care-i plăceau mai mult bunicului... Că şi merită!

Aşa gîndea jupîniţa şi o cuprindea cînd o fericire netulburată de nimic, cînd teama. Dar pînă şi teama era plăcută. Începu să se dezbrace, cînd scîrţîi uşa şi intră mătuşa Kulwiecówna cu o lumînare în mînă.

— Mult aţi mai stat! o dojeni. N-am vrut să vă stingheresc şi v-am lăsat să vă săturaţi de vorbă. Se arată un cavaler cuviincios. Ţie cum ţi s-a părut?

La început, jupîniţa Aleksandra nu răspunse nimic, alergă în picioruşele goale la mătuşa Kulwiecówna, îi înconjură gîtul cu braţele şi, rezemîndu-şi căpşorul bălai pe pieptul ei, rosti cu glas mîngîietor:

— Mătuşică, o, mătuşică!

— Oho! mormăi tomnatica jupîniţă, ridicîndu-şi privirile spre lumînare.

Capitolul II

La Lubicz, cînd jupîn Andrzej trase înaintea casei, ferestrele străluceau de lumină şi larma se auzea pînă în curte. La sunetul clopoţelului, slujitorii ieşiră în grabă să-şi întîmpine stăpînul, fiindcă aflaseră de la însoţitorii acestuia că va veni. Îl întîmpinară deci cu umilinţă, sărutîndu-i mîna şi îmbrăţişîndu-i picioarele. Bătrînul vechil Znikis îi ieşi înainte în tindă cu pîine şi sare, ploconindu-se pînă la pămînt; toţi se uitau cu teamă şi luare-aminte să vadă cum arată viitorul stăpîn. Jupîn Kmicic aruncă pe tavă o pungă doldora de taleri şi întrebă ce făceau tovarăşii lui, uimit că nici unul nu venise să-l primească pe stăpînul casei.

Ei însă nu mai erau în stare să iasă, deoarece de trei ceasuri se aflau la masă, întrecîndu-se cu paharele; sau poate că nu auziseră clinchetul clopoţelului. Cu toate acestea, cînd intră în încăpere, un strigăt tunător se smulse din toate piepturile: „Haeres! Haeres¹ a sosit!“. Şi toţi săriră în picioare şi veniră lîngă el cu paharele pline. Jupîn Andrzej îşi puse mîinile-n şolduri şi începu să rîdă, dîndu-şi seama cît de bine se descurcaseră în casa lui şi cît băuseră pînă să vină el. Rîdea din ce în ce mai tare, văzîndu-i cum răstoarnă scaunele pe drum, cum se clatină şi cum vin la el cu chipuri serioase de beţivani. Înaintea tuturor păşea uriaşul Jaromir Kokosiński, cel cu blazonul dintr-o cruce cu două frunze de crin în vîrf; oştean cunoscut, totdeauna gata de sfadă, cu o cicatrice înfricoşătoare peste frunte, ochi şi obraz şi cu o mustaţă mai scurtă decît cealaltă, porucinic şi prieten al lui jupîn Kmicic, tovarăş de nădejde, osîndit în Smoleńsk la pierderea cinstei şi a capului pentru răpirea unei jupîniţe, omucidere şi punere de foc. Acum îl apărau de pedeapsă războiul şi proteguirea lui jupîn Kmicic, care era de aceeaşi vîrstă cu el, iar moşiile lor de la Orsza, atîta vreme cît jupîn Jaromir nu şi-o pierduse la petreceri pe a lui, erau despărţite de aceeaşi mejdină. Jupîn Kokosiński, dară, mergea acum ţinînd în amîndouă mîinile un pocal cu toartă plin ochi cu mied². În urma lui venea jupîn Ranicki, cel cu blazonul „Încăperile uscate“, de neam din ţinutul Mścislaw, de unde fusese izgonit pentru uciderea a doi şleahtici avuţi. Pe unul îl tăiase în luptă dreaptă, în celălalt trăsese, fără luptă, cu muscheta. Avere n-avea, deşi moştenise multe pămînturi de la părinţi. Şi pe el îl apăra tot războiul de judecata călăului. Era un zvăpăiat, neîntrecut în mînuirea sabiei. Al treilea urma Rekuć-Leliwa, care nu se mînjise cu sînge de semen, afară de al vrăjmaşului. Îşi pierduse, în schimb, toată averea la joc, aciuindu-se de trei ani pe lîngă jupîn Kmicic. În pas cu el venea al patrulea, jupîn Uhlik, şi el tot din Smoleńsk, osîndit la ruşine şi tăierea capului pentru spargerea judecăţii. Jupîn Kmicic îl ocrotea pentru că ştia să cînte de minune din fluier. Mai erau şi jupîn Kulwiec-Hippocentaurus, tot atît de înalt ca şi Kokosiński, pe care-l întrecea în putere, şi Zend, bărbat priceput la cai, care ştia să imite toate păsările şi animalele; era de obîrşie nesigură, dar se socotea şleahtic din Kurlandia; neavînd avere, îmblînzea caii lui Kmicic şi primea simbrie.

Îl înconjurară cu toţii pe jupîn Andrzej, care rîdea; Kokosiński ridică pocalul şi cîntă:

Hai şi bea acum cu noi, gazdă dragă foarte,

gazdă dragă foarte!

Ca să poţi să bei cu noi, cu noi pîn’ la moarte,

cu noi pîn’ la moarte!

Ceilalţi repetară în cor, după care jupîn Kokosiński îi dădu pocalul lui Kmicic, iar el luă stacana pe care i-o oferea jupîn Zend. Kmicic înălţă pocalul şi strigă:

— În sănătatea jupîniţei mele!

— Vivat! Vivat! răcniră toate glasurile, de începură să zuruie geamurile în ramele plumbuite.

— Vivat! Cînd va trece doliul, facem nunta!

Întrebările începură să cadă din toate părţile.

— Cum arată? Hei! Jędruś, e frumoasă? E aşa cum ţi-ai închipuit-o? Mai e vreuna ca ea în ţinutul Orszei?

— În ţinutul Orszei? strigă Kmicic. Pe lîngă ea, jupîniţele noastre din Orsza sînt bune să-nfunzi coşurile cu ele!... Pe o sută de trăsnete, în toată lumea nu mai afli alta ca ea.

— Asta şi voiam pentru tine! răspunse jupîn Ranicki. Şi faceţi nuntă?

— După ce se sfîrşeşte doliul.

— Doliul e un fleac! Plozii nu se nasc negri, ci numai albi!

— După ce faci nuntă, nu mai e doliu, Jędruś! Nu te lăsa!

— Nu te lăsa, Jędruś! începură să strige toţi deodată.

— Stegăreilor de Orsza le este dor de pămînt şi vor să coboare din cer! răcni Kokosiński.

— Nu-i lăsa să aştepte, sărmanii!

— Domniile voastre, rosti cu glas subţire Rekuć-Leliwa, o să bem la nuntă pînă ne-om pierde minţile!

— Mieluşeii mei dragi, dădu răspuns Kmicic, mai daţi-mi pace sau mai bine-zis duceţi-vă dracu’ şi lăsaţi-mă să-mi văd casa!

— Nu mai e nimic de făcut! răspunse Uhlik. Cotrobăiala o laşi pe mîine, iar acum stai cu noi la masă; mai sînt cîteva urcioare cu pîntecul plin.

— Ne-am uitat noi peste tot în locul tău. Lubicz e măr de aur, nu alta! spuse Ranicki.

— Caii sînt buni! strigă Zend, sînt doi bahmeţi³, doi bidivii pentru husari⁴, o pereche de samogiţieni şi o pereche de calmuci⁵, din toţi cîte o pereche, ca ochii din cap. O să-i vedem mîine.

Şi Zend necheză ca un cal, iar ei se minunară cu toţii cît de bine ştia să imite şi începură să rîdă.

— Aşa sînt toate pe aici? întrebă bucuros Kmicic.

— Nici pivniţa nu-i de lepădat, chiţcăi Rekuć, butoiaşele smolite şi urcioarele acoperite de mucegai stau ca nişte steaguri în linie.

— Slavă Domnului! Atunci să ne aşezăm la masă!

— La masă! La masă!

Abia apucară să se aşeze şi să-şi umple paharele, că Ranicki zvîcni iarăşi în picioare.

— În sănătatea cămăraşului Billewicz!

— Prostănacule! îl certă Kmicic. Cum vine asta? Bei în sănătatea unui mort?

— Prostănacule! repetară şi ceilalţi. În sănătatea gazdei!

— În sănătatea voastră!...

— S-avem parte numai de bine în încăperile astea!

Kmicic îşi aruncă fără să vrea privirea prin odaia în care mîncau şi zări pe peretele de zadă, înnegrit de scurgerea anilor, un şir de ochi aspri aţintiţi asupra lui. Ochii priveau din vechile portrete ale Billewiczilor, agăţate la doi coţi de la pămînt, pentru că şi peretele era destul de scund. Deasupra tablourilor erau prinse într-un şirag lung, neîntrerupt, tigve de zimbri, elani şi căpriori cu coarne bogate, unele înnegrite, erau pesemne foarte vechi, altele strălucind de albeaţă. Toţi pereţii erau acoperiţi cu tablouri.

— Pe aici trebuie să aibă loc nişte vînători grozave, că văd că animale sînt din belşug! spuse Kmicic.

— O să mergem şi noi mîine sau poimîine. Trebuie să cunoaştem împrejurimile, răspunse Kokosiński. Jędruś, tu eşti un om fericit, fiindcă ai un adăpost deasupra capului.

— Nu ca noi! se tîngui Ranicki.

— Să ne înecăm amarul în vin! propuse Rekuć.

— Nu, nu vreau să vă aduc alinare! strigă Kulwiec-Hippocentaurus, dar vreau să bem încă o dată în sănătatea lui Jędruś, rotmistrul nostru iubit! Domniile voastre, el ne-a primit aici, la Lubicz, pe noi, nişte bieţi surghiuniţi fără adăpost.

— Vorbeşte cu dreptate! strigară cîteva glasuri. Kulwiec nu-i atît de prost pe cît pare.

— Amară-i soarta noastră! piui Rekuć. În tine ne-am pus toată nădejdea, n-ai să ne dai pe uşă afară, săracii de noi.

— Daţi-mi pace! îi linişti Kmicic. Ce-i al meu e şi al vostru!

La acestea, se ridicară cu toţii de pe locurile lor şi începură să-l îmbrăţişeze. Lacrimi de înduioşare se scurgeau pe chipurile aspre de beţivani.

— Jędruś, în tine-i toată nădejdea! răcni Kokosiński. Îngăduie-ne să dormim fie şi pe un braţ de paie de mazăre, numai nu ne izgoni!

— Daţi-mi pace! repetă Kmicic.

— Să nu ne goneşti! Şi aşa ne-au gonit cu toţii, pe noi, şleahtici de neam! strigă jalnic Uhlik.

— Pe o sută de draci! Cine vă goneşte? Mîncaţi, beţi, dormiţi, ce dracu’ mai vreţi?

— Jędruś, nu te împotrivi, spuse Ranicki, pe faţa căruia apăruseră pete ca pe blana de rîs, nu te mai împotrivi, am decăzut în ultimul hal...

Aici se poticni, îşi duse un deget la frunte, de parcă s-ar fi silit să gîndească, şi rosti deodată, uitîndu-se cu priviri goale la cei de faţă:

— Poate că norocul se va schimba!

Izbucniră toţi în cor:

— De ce să nu se schimbe!

— O să ne răzbunăm pentru nedreptăţile îndurate.

— Şi o să ne recăpătăm averile.

— Şi drepturile!

— Dumnezeu îi binecuvîntează pe cei nevinovaţi. Spre binele nostru, domniile voastre!

— În sănătatea voastră! închină Kmicic.

— Sfinte sînt vorbele tale, Jędruś! răspunse Kokosiński, întinzîndu-i amîndoi obrajii bucălaţi. Dă, Doamne, s-avem mai mult noroc!

Începură să ciocnească cu toţii şi capetele se înfierbîntară. Vorbeau toţi deodată, fiecare ascultîndu-se numai pe el, afară de jupîn Rekuć, care-şi lăsase capul în piept şi moţăia. Curînd Kokosiński începu să cînte: „Bătea inu-n meliţă!“, ceea ce văzînd, jupîn Uhlik scoase fluierul din sîn şi-i ţinu isonul, în vreme ce jupîn Ranicki, iscusit mînuitor de sabie, se lupta cu mîna goală cu un potrivnic nevăzut, repetînd cu jumătate de glas:

— Tu aşa, eu aşa! Tu izbeşti, eu prijon! Un! Doi! Trei! Ţine!

Uriaşul Kulwiec-Hippocentaurus holbă ochii şi se uită o vreme cu luare-aminte la Ranicki; în cele din urmă, dădu din mînă a lehamite şi zise:

— Eşti un prost! Osteneşte sănătos, dar unuia ca Kmicic nu-i poţi ţine piept!

— Pentru că pe el nu-l poate învinge nimeni. Pe tine însă, ia încearcă!

— Nici pe mine nu mă baţi la pistol.

— Pe un ducat împuşcătura.

— Fie! Dar unde şi în ce tragem?

Ranicki îşi plimbă privirea împrejur şi strigă, arătînd tigvele:

— Între coarne! Pe un ducat!

— Pe cît? întrebă Kmicic.

— Între coarne! Pe doi ducaţi! Pe trei! Aduceţi pistoalele!

— Fie! încuviinţă jupîn Andrzej. Fie şi pe trei ducaţi. Zend, pistoalele!

Începură să strige cu toţii din ce în ce mai tare şi să se tînguiască între ei; în acest timp, Zend ieşi în tindă şi se întoarse după o clipă cu pistoalele, săculeţul cu plumbi şi cornul cu pulbere.

Ranicki apucă un pistol.

— E încărcat? întrebă.

— Încărcat!

— Pe trei! Patru! Pe cinci ducaţi! zbieră Kmicic ameţit.

— Tăcere! Ai să dai greş, ai să dai greş!

— Ba am să nimeresc, o să vedeţi!... Uite, trag în tigva de colo, între coarne... unu, doi!...

Toţi îşi îndreptară privirile spre tigva uriaşă de căprior, care atîrna în dreptul lui Ranicki, iar el întinse braţul. Pistolul îi tremura în mînă.

— Trei! strigă Kmicic.

Împuşcătura porni şi odaia se umplu de fum de la pulberea arsă.

— N-a nimerit, n-a nimerit! Uite unde-i gaura! ţipă Kmicic, arătînd cu mîna un loc din peretele întunecat, în care plumbul scosese o aşchie albă.

— Tragem de două ori!

— Nu!... Acum lasă-mă pe mine! se împotrivi Kulwiec.

În clipa aceea, slujitorii care auziseră împuşcături dădură buzna înăuntru înspăimîntaţi.

— Afară! Afară! porunci Kmicic. Unu, doi, trei!...

Iarăşi răsună o împuşcătură şi de astă dată săriră ţăndări din osul lovit.

— Daţi-ne şi nouă pistoalele! strigară toţi deodată.

Şi se repeziră la feciorii de casă, lovindu-i şi îmbrîncindu-i să se grăbească. Nu trecu un sfert de ceas şi încăperea răsuna de împuşcături. Fumul des acoperea lumina lumînărilor şi siluetele trăgătorilor. Zgomotul împuşcăturilor era însoţit de glasul lui Zend, care croncănea precum corbul, piuia ca şoimul, urla ca lupul sau mugea ca bourul, întrerupt mereu de şuieratul plumbilor. Aşchiile zburau din tigve, din perete şi din ramele tablourilor. În învălmăşeală, traseră şi în portretele Billewiczilor, iar Ranicki, înfuriat, le ciopîrţi cu sabia.

Uluiţi şi înfricoşaţi, slujitorii parcă-şi pierduseră minţile, holbîndu-şi ochii la această joacă nesăbuită, care semăna cu năvălirea tătarilor. Cîinii începuseră să urle şi să latre întărîtaţi. Toată casa era în picioare. În curte se adunaseră grupuri de oameni. Fetele de la curte alergaseră la ferestre şi, lipindu-şi feţele de geamuri şi turtindu-şi nasurile, se uitau să vadă ce se petrece înăuntru.

Într-un tîrziu, le zări jupîn Zend; fluieră atît de ascuţit, că le ţiuiră urechile la toţi, apoi răcni:

— Domniile voastre! Căpriţele la ferestre! Căpriţele!

— Căpriţele! Căpriţele!

— Hai să dănţuim! ţipară glasuri amestecate.

Turma ameţită se repezi prin tindă în pridvor. Gerul nu-i trezi din mahmureală.

Fetele se împrăştiară ţipînd prin toată curtea, dar ei se buluciră după ele şi pe care o prindeau, o aduceau înăuntru. În odaia plină de fum şi aşchii de os şi de lemn, începu în curînd zbînţuiala în jurul mesei pe care vinul vărsat alcătuise băltoace întregi. Astfel petrecură la Lubicz jupîn Kmicic şi ceata-i sălbatică.

Capitolul III

În cele cîteva zile care urmară, jupîn Kmicic se duse zilnic la Wodokty, întorcîndu-se de fiecare dată tot mai plin de dragoste şi admiraţie pentru Oleńka lui. O ridică în slăvi şi în faţa însoţitorilor săi, cărora le spuse într-o bună zi:

— Mieluşeii mei dragi, astăzi mergeţi să-i daţi bineţe, apoi m-am înţeles cu jupîniţa să plecăm toţi la Mitruny, să ne plimbăm cu sania prin pădure şi să vedem şi cel de-al treilea conac. Tot ea o să ne primească acolo în ospeţie, aşa că aveţi grijă să vă purtaţi cum se cuvine, că-l fac bucăţele pe cel care-i va greşi cu ceva...

Cavalerii se repeziră bucuroşi să se îmbrace, şi în curînd patru sănii îi duceau pe tineri la Wodokty. Jupîn Kmicic se afla în cea dintîi, foarte frumos împodobită, care avea forma unui urs argintiu. Trăgeau la ea trei telegari calmuci, pradă de luptă, acoperiţi de hamuri împestriţate cu panglici şi pene de păun, după moda din Smoleńsk, pe care cei de acolo o preluaseră de la vecinii lor. Îi mîna un fecior de casă, care stătea pe grumazul ursului. Jupîn Andrzej, îmbrăcat într-o dulamă de catifea verde încheiată cu ceaprazuri de aur şi căptuşită cu blană de samur, purtînd pe cap un calpac¹ tot de samur, cu pană de stîrc, era tare vesel şi-i spunea lui jupîn Kokosiński, care-i sta alături:

— Ascultă-mă, Kokoszka! Ne-am cam făcut de cap în serile trecute, am întrecut măsura, mai ales în cea dintîi, cînd au avut de suferit tigvele şi portretele. Şi cu fetele a fost şi mai rău. Întotdeauna diavolul îi dă ghes lui Zend, şi pe urmă cine trage ponoasele? Eu! Mă tem să nu fi trăncănit careva, că acum e în joc bunul meu renume.

— N-ai decît să te spînzuri cu renumele tău cu tot, că tot nu-i bun la nimic, ca şi ale noastre.

— Şi cine-i de vină, dacă nu voi? Adu-ţi aminte, Kokoszka, că şi la Orsza toţi mă socoteau un zvînturat din pricina voastră şi mă bîrfeau cum nu se poate mai rău.

— Dar pe jupîn Tumgrat cine l-a mînat prin ger legat de cal? Cine l-a ciopîrţit pe şleahticul din ţinuturile Coroanei, care a întrebat dacă la Orsza oamenii au început să meargă în două picioare sau tot pe patru stau? Dar pe jupînii Wyziński, tată şi fiu, cine i-a vătămat? Cine a împrăştiat adunarea din urmă?

— Adunarea am împrăştiat-o la Orsza, nu în altă parte, aşa că nu priveşte pe nimeni. Jupîn Tumgrat m-a iertat înainte de a muri, iar pentru celelalte nu mă voi certa. Oricui i se poate întîmpla să se bată în duel.

— Şi nici nu ţi-am pomenit de toate. De judecăţile care te aşteaptă în tabăra oştenilor nu ţi-am mai adus aminte.

— Nu pe mine, ci pe voi. Vina mea e că v-am îngăduit să jefuiţi nişte oameni care-şi vedeau de treburile lor. Dar s-o lăsăm baltă, închide-ţi pliscul, Kokoszka, şi vezi să nu scoţi o vorbă faţă de Oleńka, despre dueluri sau mai ales despre împuşcarea portretelor şi despre fete. Dacă află, am să dau vina pe voi. Slujitorilor şi fetelor le-am pus în vedere să nu spună nimic, altfel poruncesc să-i ciomăgească.

— Jędruś, porunceşte mai bine să te potcovească, de vreme ce te temi atîta de jupîniţă. La Orsza, erai alt om. Te şi văd cum ai să mergi legat de sfoară, dar ce să-i faci! Un filozof din vechime zice: „Dacă n-o struneşti tu pe Kachna, atunci te struneşte ea pe tine!“. Te-a îmbrobodit de-a binelea.

— Prost mai eşti, Kokoszka! Iar în ce o priveşte pe Oleńka, ai să te muţi şi tu de pe un picior pe altul, cînd ai s-o vezi. Nu-i afli pereche de deşteaptă ce e. Pentru cele bune nu se zgîrceşte cu laudele, iar pentru cele rele nu se sfieşte să dojenească. Pe toate le judecă şi le măsoară după virtute. Aşa a crescut-o răposatul cămăraş. Vrei să te grozăveşti înaintea ei cît eşti de curajos şi să te lauzi că ai călcat legea în picioare, şi pe urmă te cuprinde ruşinea, pentru că îţi spune numaidecît că un şleahtic care se respectă nu trebuie să facă una ca asta, întrucît e spre paguba ţării... Aşa-ţi spune şi parcă te-ar lovi cineva cu pumnul peste gură, de te şi minunezi că n-ai priceput mai înainte un lucru atît de simplu... Ptiu! Mai mare ruşinea! Ne-am făcut de cap, şi acum trebuie să ne arătăm prefăcuţi înaintea virtuţii şi a nevinovăţiei... Cel mai rău a fost cu fetele!...

— Ba n-au fost rele deloc. Am auzit că prin împrejurimi fiicele şleahticilor sînt numai sînge şi lapte, te pomeneşti că nu se împotrivesc ispitei.

— Cine ţi-a spus? întrebă repede Kmicic.

— Cine mi-a spus? Păi cine altul, dacă nu Zend! Ieri a vrut să încerce un giannetto dereş şi a plecat cu el la Wolmontowicze; a trecut numai pe drum, dar a văzut o mulţime de codane care se întorceau de la biserică. „Credeam, zicea, că am să cad de pe cal, atît erau de curăţele şi nurlii.“ Cum se uita la vreuna, ea îi şi arăta îndată toţi dinţii. Şi nu-i de mirare! Cei mai buni bărbaţi dintre şleahtici au plecat la Rosienie, iar pe căpriţe le apucă urîtul singurele.

Kmicic îi trase un ghiont:

— Kokoszka, o să mergem acolo într-o seară, aşa, ca şi cînd am fi rătăcit drumul, nu?

— Şi bunul tău renume?

— O, la dracu’! Tacă-ţi gura! Duceţi-vă singuri, dacă-i aşa, sau mai bine lăsaţi-vă şi voi păgubaşi! S-ar isca zarvă şi vreau să trăiesc în bună înţelegere cu şleahticii de aici, fiindcă răposatul cămăraş i-a desemnat ca ocrotitori ai Oleńkăi.

— Ai mai spus asta, dar nu-mi venea să cred. De unde atîta prieteşug cu nişte prăpădiţi ca ăştia?

— Se duceau la război împreună; încă de la Orsza am auzit că laudanienii ăştia sînt plini de virtute. Ca să-ţi spun drept, Kokoszka, şi mie mi s-a părut ciudat la început, ca şi cînd i-ar fi pus să mă păzească.

— Trebuie să te apropii de ei şi să le faci plecăciuni pînă la pămînt.

— Ba mai bine să crape ei înainte. Taci din gură că sînt furios! Ei mi se vor închina mie şi mă vor sluji. Voi avea astfel un steag gata pregătit la orice chemare.

— Da, dar rotmistrul lui o să fie altcineva. Zend spunea că printre ei se află un polcovnic... I-am uitat numele... Wołodyjowski parcă? El i-a călăuzit la Szklów. Se zice că s-au luptat bine, cu toate că i-au cam scărmănat acolo.

— Am auzit şi eu de un Wołodyjowski, oştean cu faimă... Dar uite şi Wodokty.

— Ehei, oamenii o duc bine în Samogiţia asta, toate sînt la locul lor, cum trebuie să fie. Se vede că bătrînul era un gospodar destoinic... Văd că nici conacul nu-i de lepădat. Pe aici vrăjmaşul îi pîrjoleşte rar de tot, aşa că pot să-şi ridice aşezările în tihnă.

— Cred că n-a aflat nimic de isprăvile de la Lubicz, murmură Kmicic ca pentru sine.

Apoi se întoarse spre tovarăşul de lîngă el:

— Kokoszka, dragul meu, ţi-o spun ţie, iar tu repet-o încă o dată şi celorlalţi. Aici trebuie să vă purtaţi cum se cuvine. Vezi să nu întreacă vreunul măsura, că, pe viul Dumnezeu!, îl fac bucăţi!

— Ehe, da’ ştiu că au pus şaua pe tine!

— Au pus-o, n-au pus-o, nu te priveşte!

— La Kasia nu te uita, că fătuţa nu-i a ta, răspunse liniştit Kokosiński.

— Pocneşte din bici! strigă Kmicic la surugiu.

Feciorul, cocoţat pe grumazul ursului argintiu, ridică biciul şi pocni cu mare iscusinţă, iar ceilalţi surugii îi urmară pilda, astfel că traseră înaintea casei cu pocnete şi veselie, ca la petrecere.

După ce coborîră din sănii, intrară mai întîi în tinda uriaşă, nevăruită, iar de aici jupîn Kmicic îi conduse în sala de ospeţe, împodobită ca şi la Lubicz cu tigvele sălbăticiunilor vînate. Aici se opriră, uitîndu-se cu grijă şi luare-aminte la uşa de la încăperea vecină, pe care avea să intre jupîniţa Aleksandra. În acest timp, gîndindu-se la ameninţările lui Kmicic, vorbeau în şoaptă ca la biserică.

— Tu ai limba dezlegată, îi spuse jupîn Uhlik lui Kokosiński, aşa că tu ai să-i dai bineţe jupîniţei din partea tuturor.

— M-am pregătit tot drumul, răspunse jupîn Kokosiński, dar nu ştiu dacă are să iasă prea bine, pentru că Jędruś nu mi-a dat pace.

— Curaj! Ce-o fi, o fi! Uite că vine!...

Jupîniţa Aleksandra intră într-adevăr şi, după ce păşi pragul, se opri puţin mirată parcă de o tovărăşie atît de numeroasă. Dar şi jupîn Kmicic rămase o clipă încremenit de admiraţie în faţa frumuseţii ei, pentru că pînă atunci o văzuse numai seara, iar acum la lumina zilei, părea şi mai frumoasă. Ochii-i aveau culoarea albăstrelei, sprîncenele negre însemnau pe fruntea luminoasă arcuri de abanos, iar cosiţa bălaie lucea ca o coroană pe capul unei regine. Privea cu îndrăzneală, fără să-şi plece ochii, ca o stăpînă a casei care-şi primeşte oaspeţii, cu chipul străluminat, a cărui albeaţă era întărită de caftanul negru, tivit cu hermină. O jupîniţă atît de aşezată şi de mîndră nu mai văzuseră aceşti luptători deprinşi cu femei de alt soi. Se rînduiră în linie, ca la apelul steagului şi, tîrşindu-şi picioarele, îi făcură plecăciuni adînci, iar jupîn Kmicic păşi înainte şi, sărutîndu-i mîna de mai multe ori, rosti:

— Comoara mea, ţi-am adus pe tovarăşii cu care am fost la ultimul război.

— E o mare cinste pentru mine, răspunse Billewiczówna, să primesc în casa mea nişte cavaleri atît de vrednici, de a căror virtute şi obiceiuri mi-a vorbit jupînul stegar.

Spunînd acestea, îşi prinse poala rochiei cu vîrful degetelor şi, ridicînd-o puţin, se înclină cu o stăpînire de sine neobişnuită. Jupîn Kmicic îşi muşcă buzele, dar în acelaşi timp se înroşi de mulţumire că jupîniţa lui vorbea cu atîta îndrăzneală.

Vrednicii cavaleri, tîrşindu-şi întruna picioarele, îl înghiontiră înainte pe jupîn Kokosiński.

— Haide, începe!

Jupîn Kokosiński făcu un pas înainte, îşi drese glasul şi începu astfel:

— Preamărită jupîniţă, fiică a cămăraşului...

— A starostelui de vînătoare, îl îndreptă Kmicic.

— Preamărită jupîniţă, fiică a starostelui de vînătoare şi nouă milostivă binefăcătoare, repetă descumpănit jupîn Jaromir, să-mi fie cu iertăciune că ţi-am greşit rangul.

— E o greşeală fără însemnătate, dădu răspuns jupîniţa Aleksandra, şi nu păgubeşte cu nimic pe un cavaler atît de iscusit la vorbă...

— Preamărită jupîniţă, fiică a starostelui de vînătoare, binefăcătoare şi nouă milostivă stăpînă!... Nu ştiu ce mi se cuvine să laud mai întîi în numele întregului ţinut al Orszei: frumuseţea şi virtuţile neobişnuite ale domniei tale ori norocul nemaipomenit al rotmistrului şi tovarăşului nostru, jupîn Kmicic, fiindcă de-ar fi să mă înalţ în slava cerului, să ajung pînă la nori... pînă la nori zic...

— Da’ mai coboară odată din norii ăia! strigă Kmicic.

Cavalerii izbucniră într-un rîs uriaş şi deodată, amintindu-şi de porunca lui Kmicic, îşi duseră mîna la mustaţă.

Jupîn Kokosiński se zăpăci cu totul, roşi ca racul şi spuse:

— Atunci vorbiţi singuri, păgînilor, dacă pe mine mă faceţi de rîs!

Jupîniţa Aleksandra îşi apucă iarăşi poala rochiei cu vîrful degetelor.

— N-aş putea să stau alături de domniile voastre în vorbe meşteşugite, zise, dar ştiu că nu sînt vrednică de laudele pe care mi le aduceţi în numele întregului ţinut al Orszei.

Şi iarăşi se înclină foarte serioasă, iar bătăuşii din Orsza nu se simţeau în largul lor înaintea acestei jupîniţe cu purtări alese. Se străduiau să pară curtenitori, dar nu izbuteau deloc. Aşa că începură să-şi răsucească mai avan mustăţile, să mormăie şi să-şi pună mîinile pe mînerul săbiilor, pînă cînd îi scăpă Kmicic:

— Jupîniţă, am venit să te luăm şi să te plimbăm cu sania prin pădure pînă la Mitruny, cum ne-am înţeles ieri. Pîrtia e grozavă şi Dumnezeu a dat un geruleţ straşnic.

— Am şi trimis-o la Mitruny pe mătuşa Kulwiecówna să ne pregătească masa. Aşteptaţi, domniile voastre, numai o clipă, să mă îmbrac mai călduros.

Se întoarse şi ieşi, iar Kmicic se repezi la însoţitorii săi:

— Ei, cum vi se pare, mieluşeii mei dragi? Nu-i o adevărată prinţesă?... Ce mai zici, Kokoszka? Spuneai că a pus şaua pe mine, dar tu de ce-ai rămas mut înaintea ei?... Unde-ai mai văzut una ca ea?

— Nu trebuia să mă încurcaţi, deşi recunosc că nu mă aşteptam să-i vorbesc unei asemenea jupîniţe.

— Răposatul cămăraş, spuse Kmicic, a stat cu ea mai mult pe la Kiejdany, la curtea prinţului-voievod sau la starostele Hlebowicz, decît acasă. Acolo a învăţat să se poarte aşa. Şi de frumoasă?... Ce, v-aţi uitat limba în gură?

— Ne-am purtat ca nişte prostănaci! spuse Ranicki cu mînie, dar cel mai mare prost e Kokosiński!

— A, vînzătorule! De ce mă tot împungeai cu cotul, trebuia să vorbeşti tu, cu obrazul tău plin de pete.

— Pace, mieluşeilor, pace! îi potoli Kmicic. Puteţi să vă minunaţi cît vreţi, dar nu vă certaţi!

— Eu aş fi în stare să sar şi-n foc pentru ea! strigă Rekuć. Taie-mă, Jędruś, dar nu retrag ce-am spus.

Kmicic însă nici nu se gîndea să-l taie, dimpotrivă, era prea mulţumit, îşi răsucea mustaţa şi se uita triumfător la însoţitorii săi. Tocmai atunci intră şi jupîniţa Aleksandra cu un calpac de jder pe cap. Faţa ei albă părea acum şi mai luminoasă. Ieşiră în pridvor.

— Cu sania asta mergem? întrebă jupîniţa, arătînd spre ursul argintiu, n-am mai văzut aşa ceva.

— Nu ştiu cine i-a fost primul stăpîn, fiindcă-i pradă de luptă. Acum o să ne plimbăm noi cu ea. E chiar foarte potrivită, pentru că şi pe blazonul meu e o jupîniţă pe un urs. Altă ramură a neamului Kmicic are steaguri pe blazon, dar aceştia se trag din Filon Kmita Czarnobylski, care nu face parte din casa marilor Kmita.

— Şi ursul ăsta cînd l-ai dobîndit?

— Nu demult, în războiul ăsta. Noi, sărmanii exules² care ne-am pierdut averile, mai avem doar ce ne dă războiul. Şi pentru că i-am slujit cu credinţă acestui stăpîn, mi-am primit răsplata.

— Să dea Dumnezeu un război mai norocos, fiindcă cel de acum a răsplătit numai pe unii, storcînd lacrimi amare întregii Republici.

— Dumnezeu şi hatmanii le vor schimba pe toate.

Spunînd acestea, Kmicic o înveli pe jupîniţă cu o pătură frumoasă, din ţesătură albă şi căptuşită cu blănuri albe de lup, apoi urcă şi el, îl îndemnă pe surugiu: „Mînă!“ şi caii porniră în goană.

Aerul rece îi lovea drept în faţă, aşa că tăcură; se mai auzeau numai şuierul zăpezii îngheţate sub talpeţi, sforăitul şi tropotul cailor, întrerupte de strigătele vizitiului.

Într-un tîrziu, jupîn Andrzej se aplecă spre Oleńka:

— Ţi-e bine, domnia ta?

— Mi-e bine, răspunse, ridicîndu-şi mîneca la gură, ca să oprească aerul rece.

Sania gonea ca vijelia. Ziua era luminoasă, geroasă. Zăpada sclipea ca presărată cu scîntei; de pe acoperişurile albe ale aşezărilor, care semănau cu nişte mormane albe, se înălţau sus de tot trîmbe de fum trandafiriu. Cîrduri de ciori zburau cu croncănituri răsunătoare dinaintea saniei, printre copacii despuiaţi de frunze.

La vreo două verste de Wodokty, intrară, pe un drum larg, în pădurea întunecată care se înălţa tăcută, bătrînă şi liniştită, de parcă dormea sub chiciura deasă. Copacii, zburînd pe dinaintea ochilor, păreau că aleargă undeva înapoi, iar ei goneau din ce în ce mai repede, ca şi cînd armăsarii prinseseră aripi. Asemenea goană ameţeşte şi moleşeşte, aşa că jupîniţa Aleksandra se simţea şi ea îmbătată. Se plecă pe spate şi închise ochii, lăsîndu-se cu totul în seama iuţelii. O cuprindea o slăbiciune plină de dulceaţă şi i se părea că şleahticul ăsta din Orsza o răpise şi gonea ca vîntul, iar ea, subjugată de moleşeală, nu mai avea putere să se împotrivească şi nici să strige după ajutor... Şi zboară aşa, zboară tot mai iute... Oleńka se simte luată în braţe... simte, în sfîrşit, pe buze ca o pecete fierbinte, arzătoare... Ochii nu vor să i se deschidă, totul se petrece ca într-un vis... Şi zboară, zboară mereu!

Jupîniţa, ameţită, se trezi abia la auzul unui glas care o întreba:

— Ţii la mine?

Deschise ochii:

— Ca la sufletul meu!

— Iar eu ca la viaţa mea!

Şi iarăşi calpacul de samur al lui Kmicic se aplecă peste căciuliţa de jder a Oleńkăi. Nici ea nu mai ştia ce o îmbată mai mult, sărutările lui sau goana asta ca-n poveste.

Zburau întruna prin pădure. Cohorte întregi de copaci alergau înapoi. Zăpada scîrţîia, caii sforăiau, şi ei erau fericiţi.

— Aş goni aşa pînă la sfîrşitul lumii! strigă Kmicic.

— Ce facem noi, e mare păcat! şopti Oleńka.

— Ce păcat mai e şi ăsta! Îngăduie-mi să mai păcătuiesc o dată.

— Nu se mai poate. Sîntem aproape de Mitruny.

— Aproape sau departe, mi-e totuna!

Şi Kmicic se înălţă în sanie, ridică braţul şi începu să chiuie, de parcă nu-şi mai putea stăpîni bucuria în pieptul larg:

— Hei-ha! hei-ha!

— Hei-hop! Hop-ha! răspunseră însoţitorii din săniile din urmă.

— Domnia ta, de ce strigaţi aşa? întrebă jupîniţa.

— Uite-aşa! De bucurie! Ia chiuie şi domnia ta o dată!

— Hei-ha! răsună glăsciorul subţirel, dar puternic.

— Regina mea! Îţi cad la picioare.

— O să rîdă ceilalţi de noi.

După moleşeală, îi cuprinse o veselie fără margini, nebună ca şi goana cailor. Kmicic începu să cînte:

Din pridvor fata priveşte, măre, şi ce vede

Pe cîmpul bogat?

Mamă, uite, ies rîţarii³ din cel codru verde.

Ce mi-o fi fost dat?!

Fată dragă, stai şi pune-ţi mîna dălbioară

Pe ochi viorei,

C-o să-ţi zboare inimioara din piept prea uşoară

La război cu ei.

— Cine te-a învăţat, domnia ta, să cînţi atît de frumos? întrebă jupîniţa Aleksandra.

— Războiul, Oleńka. În tabără cîntam adesea de dor şi de urît.

Vorbirea le fu întreruptă de strigăte puternice din spatele saniei:

— Opreşte! Opreşte! Hei, opreşte!

Jupîn Andrzej se răsuci mînios şi mirat că însoţitorilor le trăsnise prin cap să strige şi să-i oprească, dar la cîteva zeci de paşi în urma saniei văzu un călăreţ care se apropia în goana mare.

— Pe legea mea! Ăsta e vagmistrul⁴ meu, Soroka; cred că s-a întîmplat ceva! zise jupîn Andrzej.

În această vreme, vagmistrul se apropie, îşi struni calul cu putere, ridicîndu-l în două picioare, şi începu să vorbească gîfîind:

— Jupîne rotmistru!...

— Ce-i acolo, Soroka?

— Upita arde; se bat!

— Isuse, Marie! strigă Oleńka.

— Nu te teme, jupîniţă... Cine se bate?

— Oştenii cu tîrgoveţii. În piaţă a izbucnit focul. Tîrgoveţii s-au pus la adăpost înapoia unei întărituri şi au trimis după ajutor la Poniewież, iar eu m-am repezit după înălţimea ta. Abia-mi mai trag sufletul...

În timp ce vorbeau, îi ajunseră săniile care veneau în spate. Kokosiński, Ranicki, Kulwiec-Hippocentaurus, Uhlik, Rekuć şi Zend săriră în zăpadă şi făcură cerc în jurul lor.

— Din ce s-au luat? întrebă Kmicic.

— Tîrgoveţii n-au vrut să ne dea hrană pentru cai şi oameni, fiindcă n-avem poruncă scrisă, şi oştenii au vrut să ia cu forţa. I-am înconjurat pe şoltuz şi pe cei care se adăpostiseră în piaţă, am început să tragem şi am dat foc la două aşezări; acum e un vaier grozav şi bat clopotele...

Ochii lui Kmicic începură să scînteieze de mînie.

— Trebuie să le sărim şi noi într-ajutor! strigă Kokosiński.

— Tîrgoveţii îi asupresc pe oşteni! ţipă Ranicki, pe faţa căruia se iviseră pete roşii, albe şi vineţii. Domniile voastre, jap, jap!

Zend începu să rîdă întocmai cum rîde bufniţa, de se speriară caii, iar Rekuć îşi ridică privirile spre cer şi piui:

— Loveşte! Cine crede-n Dumnezeu! Hai să-i afumăm pe tîrgoveţi!

— Tăcere! tună Kmicic, de răsună pădurea, încît Zend care stătea mai aproape se clătină ca un om beat. N-aveţi ce căuta acolo, nu-i nevoie de ciopîrţeală! Urcaţi toţi în două sănii! Una lăsaţi-mi-o mie şi plecaţi la Lubicz! Mă aşteptaţi acolo, veniţi numai dacă trimit după ajutor!

— Cum aşa? se împotrivi Ranicki.

Dar jupîn Andrzej îi înfipse mîna-n gît şi ochii îi sticliră şi mai tare.

— Să nu crîcneşti! îl ameninţă.

Tăcură cu toţii; se vede că se temeau de el, cu toate că de obicei se purtau ca nişte prieteni.

— Oleńka, întoarce-te la Wodokty, o rugă Kmicic, sau du-te la Mitruny, după mătuşa Kulwiecówna. Uite cum ne-au stricat cheful. Ştiam eu că n-o să stea ei cu mîinile încrucişate... Dar o să fie îndată linişte, o să cadă cîteva capete şi gata. Jupîniţă, rămîi sănătoasă şi nu te teme, am să mă întorc repede...

Îi sărută mîinile şi o înveli în blana de lup; urcă apoi în altă sanie şi strigă la vizitiu:

— La Upita!