Gail Kligman, Katherine Verdery, Peasants under Siege: The Collectivization of Romanian Agriculture, 1949‑1962

© Gail Kligman, Katherine Verdery

© 2015 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-5836-7

ISBN PDF: 978-973-46-5837-4

ISBN print: 978-973-46-5671-4

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: www.artindex.ro

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Autoarele au colaborat la realizarea acestui volum cu Bodó Julianna, Liviu Chelcea, Dorin Dobrincu, Călin Goina, Constantin Iordachi, Daniel Puiu Lăţea, Robert Levy, Linda Miller, Eugen Negrici, Oláh Sándor, Marius Oprea, Octavian Roske, Michael Stewart, Cătălin Stoica, Dumitru Şandru, Virgiliu Ţârău, Smaranda Vultur.

Dedicăm această lucrare, cu dragoste, fraţilor şi surorilor noastre şi familiilor lor,

Douglas Kligman

Michael Kligman

Margaret Verdery Little

ca şi memoriei lui

Albert M. Kligman

Beatrice H. Verdery

Prefaţă

Ţărănimea s-a aflat, din timpuri imemoriale, sub asediul celor avizi să-i smulgă surplusul agricol sau mijloacele de producţie agricolă. Uneori armele folosite împotriva ei au fost dijmele şi taxele, alteori reformele agrare, iar alteori „împrejmuirea” pămînturilor obşteşti şi privatizarea. Volumul de faţă examinează o formă de asediu specifică secolului al XX-lea: colectivizarea agriculturii. Inventată spre sfîrşitul anilor 1920 în Uniunea Sovietică stalinistă, ea a presupus deposedarea ţărănimii de controlul asupra pămîntului, animalelor şi uneltelor cu care sătenii sovietici, ruşi şi de alte naţionalităţi, ca şi cei din Europa de Est, China şi din alte părţi ale lumii îşi întreţinuseră gospodăriile de generaţii. Scriind această carte, ne-am propus să lămurim cum şi cu ce efecte s-a realizat acest lucru în România între 1949 şi 1962, dar ambiţia noastră este mult mai cuprinzătoare: ne dorim să elucidăm un tip de politică aplicată mai multor milioane de ţărani din toată lumea.

Subiectul nostru se intersectează aşadar cu două teme de o semnificaţie covîrşitoare: comunismul şi proprietatea. Deşi în 1989 ideologia comunistă şi-a pierdut o parte din forţa de a înspăimînta (sau de a inspira), efectele ei asupra proprietăţii nu vor putea fi uşor uitate. Am ales România ca obiect al cercetărilor noastre pentru că formula colectivizării practicate aici a fost foarte similară cu cea din Uniunea Sovietică, deosebindu-se totuşi de ea în mod semnificativ: întru cîtva mai puţin violentă, mai prelungită şi, într-o ţară dominată de mici proprietari, şi nu de proprietatea comună a obştilor săteşti, mai individualizată. În măsura în care a existat vreun argument în favoarea colectivizării – şi, în principiu, a existat, deşi maniera devastatoare a implementării ei i-a contracarat în mare parte beneficiile –, comparaţiile sînt foarte grăitoare. Ne dăm seama astfel că, aplicată într-un context în care Partidul Comunist era încă slab, politica de colectivizare importată din Uniunea Sovietică a produs tipare complexe de dezbatere şi negociere care modifică imaginea consacrată a dictaturii comuniste – mai ales în anii ei formativi. Aceasta este povestea pe care o spunem în volumul de faţă.

Ne-a luat mult timp să scriem cartea, aproape tot atît de mult cît a durat campania de colectivizare însăşi. Volumul acesta a rezultat, pe de o parte, din cercetările noastre individuale din România şi, pe de alta, dintr-un proiect multidisciplinar, de grup, intitulat „Transforming Property, Persons, and State: Collectivization in Romania, 1949-1962” („Transformarea proprietăţii, a persoanelor şi a statului: Colectivizarea în România, 1949-1962”), pe care l-am iniţiat în 1998 împreună cu o serie de specialişti români şi de alte naţionalităţi. Amîndouă am lucrat cu ţărani români pe vremea socialismului şi am stabilit cu ei legături extrem de strînse, care ne-au inspirat ca, după 1989, să ne conjugăm eforturile pentru a scoate la iveală o parte din „istoriile” lor „ascunse”. Nu ne-am propus să scriem o istorie cuprinzătoare a colectivizării – e prea devreme pentru aşa ceva –, ci doar să oferim propria viziune asupra acestui proces, viziune care are la bază o combinaţie de cercetări arhivistice şi etnografice şi concepte din ştiinţele sociale legate de persoană, proprietate şi stat. Încercînd să ne dăm seama ce ne dezvăluie colectivizarea despre natura partidului-stat, am sperat să sugerăm poate cîteva moduri noi de a o concepe, ca stimul pentru lucrări viitoare. Pentru că am scris această carte în egală măsură însă pentru un public de limbă engleză, a trebuit să descriem contextul mai larg al procesului de colectivizare, aşa încît numărul de pagini a ajuns mult mai mare decît ne imaginaserăm la început.

Am pornit cercetările din două perspective diferite. La sfîrşitul anilor 1990, Gail Kligman s-a întors în localitatea unde făcuse multă vreme cercetare pe teren în România, pentru a lua interviuri de istorie orală şi a culege poezii compuse tot oral, dar pe care interlocutori mai în vîrstă le păstraseră în scris pentru a ilustra anii tumultuoşi ai colectivizării. Atunci cînd ea îşi începuse munca acolo în 1978, Securitatea, în încercarea de a elimina orice referire la acest proces, le interzisese sătenilor să discute subiectul cu ea. Cu toate acestea, la sfîrşitul şederii ei acolo, o ţărancă în vîrstă, care pînă atunci evitase orice fel de contact, s-a hotărît să-i dezvăluie istoria sa ascunsă cîntîndu-i-o în maniera ritualizată în care ţăranii exprimă deseori conflictul şi revolta (vezi Kligman, 1988 [ed. rom. 1998]). Această descoperire s-a aflat la originea interesului de după 1989 al autoarei faţă de subiectul respectiv. În 1998, Kligman a luat legătura cu Katherine Verdery, care tocmai încheia un proiect despre decolectivizarea postsocialistă şi aflase o mulţime de lucruri noi despre formarea, în deceniile anterioare, a colectivelor, subiect pe care şi ea fusese în mod explicit instruită să-l evite în anii 1970. Verdery era acum interesată să studieze ambele tipuri de transformare a proprietăţii, spre şi apoi dinspre socialism. După ani de zile în care lucraserăm separat în România, eram acum amîndouă nerăbdătoare să colaborăm în cadrul unui proiect, iar acesta ni s-a părut cel mai potrivit.

Pentru a-l pune în aplicare, am format o echipă interdisciplinară internaţională şi, în 1999, am organizat un atelier preliminar la UCLA. După ce am obţinut finanţare, am extins echipa iniţială la nouăsprezece cercetători; numele lor deschid pagina de mulţumiri şi mai multe informaţii despre ei sînt oferite în apendicele I şi II. Principalul nostru obiectiv în asamblarea echipei a fost încurajarea cooperării multidisciplinare, internaţionale şi între generaţii. Ne-am ales drept colegi oameni de ştiinţă din Statele Unite (doi), Marea Britanie (unu) şi România (paisprezece), dintr-o varietate de domenii (istorie, antropologie, sociologie, etnografie, drept şi critică literară) şi din patru generaţii. Cinci dintre ei s-au concentrat asupra chestiunilor cuprinzătoare ale politicilor de stat, legilor proprietăţii, propagandei prin literatură şi dezbaterilor şi strategiilor de partid ale colectivizării. Toţi ceilalţi au îmbinat cercetările de arhivă cu intervievarea sătenilor din comunităţile în care lucraseră deja. Întrucît înţelegem colectivizarea ca pe un proces variabil în spaţiu şi timp, am selectat cercetători care puteau să acopere o arie largă de localităţi. Pentru a obţine o varietate de puncte de vedere, toţi au intervievat oameni diverşi, cu diferite statuturi sociale, lideri locali şi regionali de partid, preşedinţi de gospodării colective şi aşa mai departe. Rezultatele ne-au fost comunicate sub forma unor rapoarte lungi, care, alături de datele culese de noi însene, au reprezentat principala sursă de informaţii pentru formularea argumentelor din această carte. Mulţumită acestui efort de colaborare, volumul pe care îl ţineţi în mîini este o lucrare poligenetică în mai multe sensuri. Nu e vorba doar de faptul că am scris-o împreună şi că ne-am sprijinit pe rapoartele colegilor noştri de proiect, ci şi de faptul că în ea sînt incluse citate relevante din interviurile luate atît de noi, cît şi de colaboratorii noştri, ca şi din documentele pe care le-au consultat diferiţii participanţi la proiect. Obiectivul nostru a fost să reconstituim cele petrecute într-un mod cît mai apropiat de o relatare „la prima mînă”, atît a evenimentelor din perioada colectivizării, cît şi a procesului de cercetare însuşi.

***

Amploarea subiectului şi a materialului pe care l-am avut la dispoziţie, ca şi dificultatea de a-l interpreta ni s-au părut adeseori copleşitoare. Fiecare capitol ar fi putut foarte uşor să devină o carte în sine. Mai mult, cercetările în desfăşurare ale specialiştilor români continuă să scoată la iveală noi aspecte ale procesului de colectivizare. Noi sperăm totuşi ca întrebările şi argumentele pe care le formulăm în acest volum să se dovedească fertile pentru cei care vor aborda subiectul în viitor, în privinţa României sau a altor ţări, şi să contribuie cu idei noi la analiza, încă neîncheiată, a perioadei comuniste. Într-o lume în care ordinea proprietăţii pare să fi scăpat de sub control, încercarea de a înţelege alternativele rămîne o sarcină de cea mai mare relevanţă.

Colectivizarea, după părerea mé, o fost un fel di haos. O fost un fel di lucru pi cari l-o luat, i-o luat pi oamini sî fii robi, sclavi, le-o luat pământu’, le-o luat drepturili, şî pământu’ di sub vatra focului era tot a colhozului… N-ai nici un drept… dicât… atât. Nu mai ai… Nu mai e ţaranu’ stăpân pi nimic…²

A fost o treabă faină cît o mers treaba… Vă spui drept, două mii şi patru sute de kile de grîu am adus. C-am avut in, am avut cînepă, am avut sfeclă, două vagoane de oi… Ş-am luat 2.400, l-am adus cu remorca acasă, aci. Am lucrat. Cine n-o vrut, n-o vrut. Pe mine m-o salvat mult. C-apăi am vîndut grîu’ ăsta. Am vîndut grîu, cucuruz am avut.³

Or venit noaptea şi m-or ridicat. … Dacă mă puteţi crede, m-or dezbrăcat ca şi pe copilul ăl mic, şi actele de la morţi mi le-or luat… M-or discutat. Nu m-or bătut, numa’ tot dis’ de două ceasuri m-aduceau ca să mă-ntrebe dacă lucru la colectiv, că-mi dă drumul. Eu le spuneam, lucru, da, cum să nu lucru, numa’ cum să mă duc cu copiii?⁴

Dacă noi eram în transhumaţie, era altceva. Vorbeam noi între noi, ciobanii: „Mă, dacă vine şi ţi le numără” – că ţi le număra şi pe acolo pe unde erai –, „spui că eu am 50”… Că atunci ăla telefona aicea: „Uite, numărul cutare are 50 de oi”. Se uita. „Da, 50 de oi are.” „Bine.” Şi ălălalt avea mai multe. Ş-apăi, când venea la mine să le numere, iar minţeam că ai tu la mine. Şi uite aşa. Ştii? Nu putea chiar exact să te prindă.⁵

Stau şî mă gândesc eu: „Cum sî sămnez tu, om, pi-o bucatî di hârtii cî dai dreptu’ tău di proprietati? Eu am cumparat pământ di veci, ş-am strâns bucăţâcî cu bucăţâcî, am purtat fimeia cu papuci di lânî ş-am strâns, ş-amu eu s-o dau pi-o bucatî di hârtii? Eu nu-l dau nicăieri!”. […] Da’ pentru ci sî ma trec? Cum sî dai dreptu’ dumitali, dom’le? Mă rog, ai un drept. Aista-i dreptu’, îi moştiniri, şî l-ai cumparat, şî di la părinţ. Cum sî-l dai pi nica, aşă?⁶

„Comuniştii”, scriau Marx şi Engels în Manifestul comunist, „pot rezuma teoria lor în formula: desfiinţarea proprietăţii private”7†. Discipolii lor bolşevici care au preluat puterea şi au fondat Uniunea Sovietică au urmat această teorie întru totul, confiscînd mare parte din averea ţării prin diferite mijloace şi folosind-o pentru a instaura un nou regim al proprietăţii: proprietatea socialistă. Ceea ce a fost înlocuit nu era în întregime proprietate privată, întrucît, la vremea respectivă, în regiunile rurale ale Rusiei prevala proprietatea în comun asupra pămîntului. Disoluţia formelor anterioare de proprietate nu a durat mult: cîteva decrete de naţionalizare, cîţiva ani de atacuri permanente asupra ţărănimii, şi oamenii au renunţat la prerogativele lor de proprietari. Cei 125 de milioane de ţărani ai Uniunii Sovietice au fost în mare parte „colectivizaţi” pe parcursul a patru ani (1929-1933); le-au urmat, începînd din 1948, cei din Europa de Est, într-o perioadă de zece pînă la paisprezece ani (1948-1962). Deşi poate că sentimentul proprietăţii private a dăinuit, drepturile asociate ei au fost transferate ministerelor planificatoare şi aparatului birocratic ale comunismului de tip sovietic.

Colectivizarea agriculturii a fost, în ţări predominant agrare precum Uniunea Sovietică, Bulgaria şi România, prima campanie de masă cu care noul regim comunist şi-a început programul radical de transformare socială, politică, economică şi culturală a ţării. Ea nu a fost doar un aspect al politicii mai largi de dezvoltare industrială, ci un atac asupra înseşi fundamentelor vieţii rurale. Acesta este procesul pe care îl analizăm în detaliu în această carte pentru una dintre ţările est-europene, România, în perioada 1949-1962. Citatele oferite la începutul introducerii, aparţinîndu-le unor ţărani români, ne furnizează principalele coordonate ale acestui proces.

În fiecare ţară unde au venit la putere în secolul al XX-lea, partidele comuniste au iniţiat curînd transformarea relaţiilor de proprietate, esenţiale atît pentru politicile lor, cît şi pentru imaginea de sine a comuniştilor. Ca atare, proprietatea privată a devenit ţinta unui atac rapid şi susţinut. Partidele comuniste au naţionalizat fabrici şi întreprinderi comerciale, care, asemenea unităţilor industriale şi comerciale nou înfiinţate, aveau să fie conduse în interesul „întregului popor”, nu numai în avantajul unei mîini de oameni bogaţi. Pămîntul a fost fie naţionalizat şi grupat în ferme de stat (în URSS, sovhozuri), fie smuls treptat din mîinile proprietarilor, care l-au „donat” fermelor colective (colhozuri). Acesta din urmă este procesul cunoscut drept „colectivizare”; punerea lui în practică a fost subiectul unor dezbateri extrem de aprinse în sînul partidelor comuniste de pretutindeni.

Partidul Comunist Român nu a făcut excepţie. De la bun început, colectivizarea în România a fost controversată: stenogramele şedinţelor Comitetului Central dezvăluie o luptă îndîrjită între cei care susţineau înfăptuirea ei completă şi rapidă, cu orice preţ, şi cei care preferau o abordare treptată, bazată numai pe convingerea populaţiei, şi nu pe coerciţie (vezi Levy, 2001 [ed. rom. 2002]). Prima facţiune a cîştigat, lansînd o campanie intensă şi deseori violentă de colectivizare. Din experienţa anterioară a sovieticilor, conducătorii României ştiau că politica aceasta avea să fie dificil de implementat şi că imaginea negativă larg răspîndită a colhozului sovietic avea să fie un obstacol major în calea colectivizării. Cadrele de partid au umblat prin toate satele propovăduind gospodăriile colective drept cea mai „modernă” formă de agricultură. Au căutat să-i convingă pe potenţialii colectivişti că modul socialist de a face agricultură urma să aibă succes, ducînd chiar delegaţii ale ţăranilor români să viziteze colhozuri sovietice „model” drept dovadă. Majoritatea sătenilor s-au dovedit însă greu de convins şi au fost în cele din urmă împinşi în GAC-uri în mare parte cu forţa.

Contrar părerii larg răspîndite, colectivizarea în România nu a presupus un Partid Comunist puternic care să-şi fi impus voinţa asupra locuitorilor de la sate, căci, la vremea respectivă, partidul însuşi abia îşi elabora formula de guvernare. A vedea în partidul-stat un actor social complet format la vremea colectivizării – în oricare dintre ţările blocului socialist – ar fi o eroare (vezi, de pildă, Câmpeanu, 1988, 1990; Gross, 1988; Kotkin, 1995). Partidele comuniste abia îşi consolidaseră controlul asupra societăţii, iar oficialii de la toate nivelurile se luptau să formuleze ceea ce avea să devină mecanismul dominaţiei partidului. Pe scurt, le lipsea puterea de a-şi impune voinţa asupra unei populaţii îndărătnice (Jowitt, 1978). Aparatele de partid din Europa de Est, deşi modelate în mare parte după cel din URSS, se creau pe ele însele prin intermediul politicilor pe care le implementau la îndemnul sovieticilor. Un proces atît de extins precum colectivizarea, care în majoritatea cazurilor a afectat cel puţin jumătate din populaţia ţărilor est-europene, a fost cu siguranţă fundamental pentru această „autogenerare”. Iar afirmaţia de mai sus este cu atît mai adevărată cu cît, în vremurile moderne, proprietatea a fost şi este un element fundamental al modului în care regimurile politice se autodefinesc şi îşi definesc subiecţii.

Colectivizarea a adus beneficii indiscutabile unora dintre locuitorii satelor, mai ales acelora care deţinuseră pînă atunci pămînt puţin sau care nu avuseseră deloc. I-a eliberat de necesitatea de a munci pe loturile altora şi le-a sporit controlul asupra cîştigurilor obţinute, acordînd existenţei lor zilnice o stabilitate care le fusese necunoscută pînă atunci. Pentru mulţi alţii însă, colectivizarea a fost trauma majoră a perioadei socialiste⁸. Pentru că 77 la sută din populaţie locuia încă în mediul rural în 1948⁹, această politică traumatizantă a avut ea singură consecinţe mai ample şi a afectat mai mulţi cetăţeni români – 12 milioane din 16 – decît oricare altă iniţiativă din întreaga perioadă comunistă. Lăsîndu-i pe locuitorii de la sate fără mijloace proprii de existenţă, ea le-a sporit în mod radical dependenţa faţă de partidul-stat. I-a pregătit şi i-a silit în acelaşi timp să devină proletari ai unor noi unităţi industriale. A distrus sau cel puţin a şubrezit relaţiile sociale – atît pe orizontală, cît şi pe verticală – în care erau angrenaţi sătenii, prin care se defineau pe ei înşişi şi în contextul cărora îşi duceau existenţa. I-a văduvit cu forţa pe cei care aveau pămînt – oricît de puţin – de relaţia lor cu ceea ce mulţi considerau a fi o parte integrantă a legăturii lor cu strămoşii, rudele şi vecinii, şi nu doar un bun exterior. Pentru aceşti oameni, colectivizarea a fost un atac dureros asupra însuşi modului în care se concepeau pe sine ca fiinţe umane.

Teme principale

În cele ce urmează, vom aborda colectivizarea nu pur şi simplu ca pe un proces subordonat dezvoltării industriale, aşa cum se face în mod frecvent în literatura de specialitate, ci ca pe o componentă a unui set mai larg de tehnologii de modernizare, set care include învăţămîntul de masă, un sistem îmbunătăţit de ocrotire a sănătăţii publice, industrializarea (pe care şi colectivizarea a făcut-o posibilă) şi aşa mai departe. În forma lor sovietică, aceste tehnologii de modernizare au semănat cu cele din vestul Europei numai în anumite privinţe: versiunea sovietică a reprezentat o modernitate alternativă, care a transformat producţia în moduri specifice sistemului comunist; eliminarea proprietăţii „burgheze” nu a fost decît unul dintre ele. Sovieticii şi-au exportat tehnologiile în România, la fel ca şi în alte ţări est-europene, anulînd eforturile de modernizare depuse de elitele respective anterioare. Modernizarea în stil sovietic ca formă de transfer de tehnologie a presupus un dublu parcurs: mai întîi, bolşevicii au imitat tehnologiile de producţie din Occidentul capitalist, modificîndu-le din mers, apoi au transferat rezultatele în Europa de Est¹⁰. Au exportat o ideologie, instituţii şi anumite seturi de practici, pe care ţările primitoare, la rîndul lor, le-au modificat din nou.

Ceea ce au exportat însă sovieticii nu a fost doar un mod de modernizare a producţiei, ci o transformare de regim, o schimbare a tehnologiilor guvernării şi puterii. Schimbarea nu a fost totală: cu posibila excepţie a Cambodgiei lui Pol Pot, nici un nou regim nu poate supravieţui dacă distruge complet instituţiile pe care le înlocuieşte – şi nici nu are, în general, capacitatea de-a o face, aşa cum vom arăta în această carte. Cu toate acestea, formele de guvernare exportate de Uniunea Sovietică au avut propriile caracteristici, iar colectivizarea a fost un mijloc esenţial de a le instala în ţările-satelit predominant agrare¹¹. Pentru că proprietatea presupune nu numai drepturi, ci şi relaţii culturale, sociale şi politice, colectivizarea a schimbat modul în care locuitorii de la sate se raportau la pămînt şi de asemenea la ei înşişi, la ceilalţi săteni, la stat şi chiar la univers. Ei au devenit noi tipuri de subiecţi, noi tipuri de persoane.

Cel puţin la fel de semnificativ este faptul că procesul de implementare a colectivizării a transformat guvernarea pentru cei care guvernau. A creat cadrele de partid ca tip anume de subiecţi şi a consolidat partidul-stat însuşi ca hibrid sovieto-român. Dacă examinăm procesul de colectivizare din această perspectivă, folosind metodele etnografiei istorice, putem contribui la înţelegerea modului în care s-a constituit un anumit tip de configuraţie statală – Partidul-stat Comunist Român –, cu modalităţile sale de subordonare a propriilor subiecţi şi relaţiile sociale asociate. Vom contribui, cu alte cuvinte, la constituirea unei etnografii istorice a formării statului. Ne vom concentra de aceea atenţia asupra unor chestiuni politice, culturale şi social-relaţionale, şi nu asupra felului cum funcţionau gospodăriile colective, cum au transformat ele producţia agricolă sau dacă au contribuit la eşecul economic al socialismului. Asemenea chestiuni, deşi importante, fac parte dintr-o altă analiză, care începe acolo unde se termină a noastră, în 1962, odată cu sfîrşitul campaniei. Şi totuşi, ceea ce vom afirma aici despre apariţia gospodăriilor colective este crucial pentru evaluarea modului în care au funcţionat ele ulterior, pentru cei care vor dori să-şi asume această sarcină.

Crearea partidului-stat

Cercetarea colectivizării din Uniunea Sovietică are un avans considerabil faţă de cercetarea aceluiaşi proces din Europa de Est, căci a beneficiat de accesul mai timpuriu la arhive şi de lucrările remarcabile ale pionierilor în acest domeniu precum Robert Conquest (1986), R.W. Davies (1980), Sheila Fitzpatrick (1994), Moshe Lewin (1968, 1985) şi Lynne Viola (1987, 1996, 2005, 2007). Mare parte din aceste lucrări au contestat prezumţia „totalitară” că stalinismul a însemnat impunerea unei politici de sus în jos şi suprimarea oricărei rezistenţe. Viziunea aceasta a devenit un autentic consens printre specialiştii generaţiilor următoare, în lucrările unor cercetători precum Jochen Hellbeck (2006), Stephen Kotkin (1995), Terry Martin (nedatat) şi ale altora (vezi Fitzpatrick, 2000)¹². Subscriem şi noi la această viziune şi considerăm colectivizarea un proces îndelungat şi dinamic de devenire, în care unele secţiuni ale aparatului de partid au adoptat anumite trăsături caracteristice nu numai pe baza unui program iniţial, ci şi sub forma unor practici apărute şi dezvoltate în timp. De exemplu, sîntem de acord cu Kotkin (1995), Viola (2000) şi Tănase (1998) că puterea şi abilităţile poliţiilor secrete timpurii precum OGPU-ul sovietic (precursor al NKVD-ului), Stasi est-german sau Securitatea românească nu sînt anterioare sarcinilor majore care le-au fost încredinţate – colectivizarea, verificarea membrilor de partid şi deportarea burgheziei rurale (numită kulacestvo în rusă şi „chiaburime” în română). Aceste organizaţii s-au format mai degrabă odată cu şi prin intermediul acestor sarcini. Viola susţine, în mod similar, că politica de colectivizare a avut un rol capital în procesul de pregătire a terenului pentru Marea Teroare, căci OGPU/NKVD a acumulat o bogată experienţă de lucru înăbuşind rebeliunile ţărăneşti din 1929-1930, deportîndu-i pe culaci şi administrînd vasta lor diasporă, experienţă care i-a prins foarte bine apoi în timpul epurărilor din 1937 (Viola, 1996, p. 234; vezi şi Viola, 2007; Shearer, 2009). Noi sîntem tentate să mergem şi mai departe şi să afirmăm că incapacitatea partidului-stat de a-şi controla cadrele implicate în colectivizare a modelat un anumit tip de relaţie între stat şi societate, ca şi anumite obiceiuri de comportament, care, în cazul nostru, aveau să marcheze întreaga existenţă a Partidului Comunist Român.

Ca atare, considerăm procesul de colectivizare decisiv pentru determinarea naturii noului partid-stat şi a subiecţilor lui. Colectivizarea a fost un moment definitoriu atît pentru aparatul care a iniţiat-o, cît şi pentru ţărănimea care i-a suportat consecinţele, prin introducerea unor noi relaţii între cadrele de la diferite niveluri şi între acestea şi populaţia rurală. Cum anume a adoptat noul regim in statu nascendi anumite caracteristici tocmai fiindcă formarea colectivelor a fost una dintre primele lui sarcini majore? În mod normal, directivele de la centru au predominat oare asupra politicilor adoptate la nivel local ca răspuns la probleme locale? Şi oare rezistenţa locală a determinat autorităţile centrale să-şi modifice directivele, schimbînd astfel modul în care se constituia proprietatea colectivă? În ce fel anume a schimbat colectivizarea imaginea de sine şi statutul social ale oamenilor, pe măsură ce înlocuia vechile comunităţi săteşti cu un tip de structură socială complet diferit – o organizaţie formală care se extindea mult dincolo de graniţele satului? Caracterul colectiv al proiectului nostru ne oferă posibilitatea să facem de asemenea o serie de comparaţii. A fost rezistenţa mai accentuată în anumite părţi ale ţării decît în altele – au existat deci probleme locale care au afectat în măsură disproporţionată rezultatul la nivel naţional? Există diferenţe vizibile de la o localitate sau o regiune la alta în funcţie de compoziţia etnonaţională şi religioasă a populaţiei? Răspunsurile la aceste întrebări ne vor permite să lămurim în ce fel o politică iniţiată după modelul stalinist a luat în România o formă specifică, contribuind la apariţia unei configuraţii particulare de relaţii interbirocratice şi relaţii între stat şi cetăţeni. Iar esenţa acestei configuraţii o vom găsi în conexiunile specifice dintre partid şi stat şi partid şi societate.

A vorbi despre crearea partidului-stat printr-un proces de transfer tehnologic sugerează o imagine de putere pe care ne grăbim să o modificăm. Ne interesează în primul rînd felul cum comuniştii români au încercat să urmeze exemplul sovietic şi reacţiile adverse pe care le-a trezit această încercare. Ei au importat politici din Uniunea Sovietică, dar le-au aplicat unui caz foarte diferit şi fără a avea suficientă forţă politică pentru a le impune. Întrucît centrul nu putea controla ce se petrecea la nivelurile inferioare, partidul-stat din România a prins formă în intervalul dintre primirea directivelor sovietice şi implementarea lor. În special în anii formatori, în care s-a şi produs colectivizarea, rezultatul a fost un proces complex de negociere, nu o reproducere nemijlocită a dictaturii-model. (La urma urmei, Stalin însuşi i-a îndemnat pe conducătorii Europei de Est să nu repete violenţele experienţei sovietice.) Chiar dacă liderii României ar fi căzut de acord în privinţa modului de desfăşurare a colectivizării, cu cît procesul avansa mai mult, cu atît devenea mai dificil de administrat. Pătrunzînd în viaţa de zi cu zi a populaţiei din teritoriu, el se confrunta cu practici recalcitrante şi ţărani încăpăţînaţi, cu alte curente de putere care curgeau în direcţie opusă – forme social-organizaţionale şi relaţii care constituiau surse alternative de putere, „tehnologii” alternative. Colectivizarea acţiona într-un cîmp diversificat de forţe.

Noi vrem aşadar să subliniem modul în care procesul de colectivizare şi-a făcut loc în relaţiile sociale ale satului, atît de sus în jos, cît şi de jos în sus, şi respingem ipoteza conform căreia directivele centrului au determinat întotdeauna în mod direct rezultatele. Transferul de tehnologie a avut poate loc de sus în jos, dar implementarea noilor tehnologii nu s-a desfăşurat la fel. Această perspectivă influenţează felul în care noi concepem rezistenţa populaţiei. Deşi rezistenţa opusă de ţărani este un element major al analizei noastre, nu ne-am propus aici s-o elogiem. Sperăm mai degrabă să demonstrăm complexitatea relaţiilor care s-au creat între ţărănime şi partidul-stat – uneori de opoziţie, alteori pedagogice, altă dată simbiotice. Categoria generică a „rezistenţei” nu reflectă în mod adecvat această complexitate. La fel cum nu o face nici concentrarea atenţiei asupra rezistenţei ţăranilor, pentru că şi cadrele au fost angajate în diverse forme de rezistenţă, de pildă eschivarea, nerespectarea instrucţiunilor venite de la nivelurile superioare sau adaptarea lor la propriile interese.

Considerăm că o astfel de abordare ne oferă cea mai bună perspectivă etnografică în studiul partidului-stat, pe care o vom combina cu folosirea materialelor de arhivă. Întrucît România a fost colectivizată mult mai recent decît Uniunea Sovietică, noi dispunem de o posibilitate metodologică pe care n-au avut-o decît în mică măsură specialişti precum Davies, Fitzpatrick şi Viola: putem îmbina documentele cu amintirile celor care au trăit colectivizarea – deşi recunoaştem limitările ambelor tipuri de izvoare (vezi subcapitolul „Metode şi surse” mai jos şi apendicele II). Pe lîngă faptul că putem citi stenogramele şedinţelor Comitetului Central sau cuvîntările conducătorilor de partid, avem acces într-o anumită măsură la experienţa vieţii de zi cu zi a activiştilor şi a populaţiei rurale, participanţii reali la procesul colectivizării. Vom identifica relaţiile care au luat naştere între activişti şi între ei şi ţărănime şi vom examina apoi practicile şi tehnologiile utilizate de activişti, pentru a înţelege mai bine momentele în care ţăranii s-au confruntat în mod direct cu „partidul-stat”. Vom vedea astfel mai exact cum anume practicile şi tehnologiile activiştilor au stîrnit în rîndul ţărănimii contrapractici care au modificat poate, la rîndul lor, modul de funcţionare a partidului-stat (vezi Iordachi şi Dobrincu, 2009 [ed. rom. 2005]; MacLean, 2007; Sharma şi Gupta, 2005; Viola, 1996). În felul acesta, vom putea oferi o viziune diferită de cea a istoriei politice obişnuite, prezentînd atît colectivizarea, cît şi partidul-stat în evoluţia şi funcţionarea lor de zi cu zi.

Colectivizarea este o politică îndeosebi revelatoare datorită efectelor sale de mare amploare (dată fiind ponderea ţărănimii în totalul populaţiei româneşti a vremii) şi de asemenea datorită numărului mare de teme asociate conceptului de proprietate, care este fundamental în acest proces. Proprietatea înseamnă drepturi şi obligaţii, acces la resurse economice, cetăţenie şi statut social, relaţii sociale şi diferite concepte sau idealuri de persoană. Toate acestea au fost atinse de colectivizare. Lăsînd aspectele ei legale, economice şi politice în seama altor discipline, analiza noastră îşi propune să abordeze în primul rînd relaţiile sociale şi persoanele implicate în această schimbare remarcabilă a formelor de proprietate.

Proprietate şi persoane

Proprietatea a fost multă vreme un subiect de interes deosebit pentru multe discipline, printre care şi antropologia. Adoptăm în cartea de faţă o concepţie antropologică a proprietăţii, deoarece aceasta ni se pare perspectiva cea mai flexibilă şi mai revelatoare pentru scopurile noastre. De-a lungul a mai bine de un secol de studiu, antropologii au căutat să înţeleagă natura proprietăţii studiind-o în numeroase culturi şi cercetînd de ce alte instituţii sociale se leagă¹³. Ei văd în proprietate nu un obiect sau o relaţie între persoane şi obiecte, ci o relaţie între persoane referitoare la anumite obiecte sau valori. Cercetările antropologice au dezvăluit o mare varietate de regimuri de proprietate, dintre care posesiunea individuală este numai o formă. Acest gen de lucrări dezvăluie complexitatea drepturilor de proprietate, care depăşeşte cu mult dihotomia seacă dintre dreptul exclusiv de posesiune al individului şi cel al statului, dihotomie pe care se bazează comparaţiile obişnuite cu fostul bloc sovietic (vezi, de pildă, Poznanski, 1992). Antropologii îşi pun de asemenea problema cum se formează persoana prin intermediul relaţiei sale cu lucrurile¹⁴. Care este relaţia dintre proprietate şi persoane? În ce fel este proprietatea o instituţie culturală care creează persoana?

Dacă definiţia „persoanei” şi felul cum oamenii sînt ancoraţi în relaţii sociale sînt fundamentale pentru orice sistem de proprietate, atunci ele sînt esenţiale şi pentru înţelegerea colectivizării, proces care i-a smuls pe indivizi din relaţiile lor tradiţionale, i-a inserat în mod forţat într-unele noi şi, prin urmare, le-a transformat concepţia de sine. Cartea noastră îşi propune să arate cum a realizat colectivizarea acest lucru şi cum au reacţionat indivizii vizaţi de ea. Crearea proprietăţii colective a presupus un conflict uriaş între viziunea utopică asupra proprietăţii cu care opera regimul comunist, pe de o parte, şi conceptul de persoană specific ţărănimii şi universul relaţiilor ei sociale, pe de alta.

De pildă, partidul i-a stigmatizat şi i-a ridiculizat pe membrii familiilor înstărite, etichetîndu-i drept „exploatatori”. Cadrele sperau în felul acesta să aţîţe lupta de clasă şi să-i întărîte pe săteni unii împotriva altora, desfiinţînd solidaritatea locală pentru a uşura formarea colectivelor. Şi totuşi, în multe cazuri, sătenii au refuzat să ridice mîna asupra „exploatatorilor”, care puteau fi naşii ori vecinii lor (vezi Kideckel, 1982, 1993). I-au protejat în schimb de multe ori, au ascuns mîncare pentru ei, le-au împrumutat bani şi au refuzat să participe la confiscarea bunurilor. În comunităţile lor, ţăranii se defineau printr-o ierarhie socială bazată pe proprietate, care nu a fost uşor de răsturnat. Numeroase acte mărunte de rezistenţă de acest fel l-au făcut pe István Rév să conchidă că, în cazul Ungariei, ţărănimea a cîştigat prima rundă a războiului colectivizării împotriva partidului-stat (Rév, 1987).

Atunci cînd ne referim la legăturile dintre proprietate şi persoană şi la consecinţele devastatoare ale modificării lor, nu vrem să spunem că proprietatea privată este piatra de temelie a ordinii sociale şi că, deci, scopul nostru ar trebui să fie dezvăluirea ororilor pe care le provoacă orice încercare de a schimba această situaţie de fapt. Din contră, ne dăm foarte bine seama de modul la fel de devastator în care a luat naştere proprietatea privată, în perioada modernă timpurie, şi de felul cum înzestrarea inegală cu drepturi de proprietate a mutilat vieţile multor oameni de pretutindeni, inclusiv din Europa de Est precomunistă. Scopul nostru nu este să propovăduim o formă de proprietate în detrimentul altora, ci să încercăm să înţelegem cum se creează regimurile de proprietate şi, în particular, cum se leagă, în procesul formării lor, noţiunea de persoană şi tipul de stat care ia naştere. Alegînd istoria colectivizării în România ca instrument pentru atingerea acestui obiectiv, trebuie să avem în vedere o altă serie de lucrări de specialitate care tratează problemele producerii istoriei şi relaţia ei cu memoria umană.

Reconstituirea colectivizării: istorie şi memorie

Societatea este mediul în care oamenii îşi capătă amintirile. Tot în societate ei şi le rememorează, le recunosc şi le localizează.

Halbwachs [1925], 1992, p. 38

Nici amintirile, nici istoriile nu mai par obiective. În ambele cazuri, învăţăm să avem în vedere realitatea selecţiei, interpretării şi distorsionării conştiente sau inconştiente. În ambele cazuri, selecţia, interpretarea şi distorsionarea sînt condiţionate social.

Burke, 1989, p. 98

Toate schimbările de putere produc o reconfigurare a „trecutului cunoscut”. În România, ca şi în toate celelalte ţări postsocialiste de după 1989, avatarurile memoriei şi reevaluarea istorică au saturat viaţa politică în momentul în care colapsul regimurilor comuniste le-a permis organizaţiilor societăţii civile şi oamenilor de ştiinţă să examineze istorii reprimate sau ascunse¹⁵. Departe de a fi ceva „de acum o sută de ani” sau o „amintire îndepărtată”, trecutul a devenit, din contră, un soi de vacă de muls, căci oamenii de ştiinţă, politicienii şi cetăţenii obişnuiţi s-au contrazis nu numai în privinţa prezentului postsocialist, ci şi a trecutului socialist – legat de modul în care să-l înfăţişeze şi ce să afirme despre el (vezi, de pildă, Judt, 2002; Müller, 2002; Tismăneanu, 2008; Tismăneanu et al., 2007; Wertsch, 2002). După cum observa John Keane, „perioadele de criză… îi fac pe oameni să conştientizeze importanţa politică decisivă a trecutului pentru prezent” (în Müller, 2002, p. 3)¹⁶.

În România postdecembristă, o serie de oameni de ştiinţă au început să scoată la lumină istoria colectivizării, stimulaţi de interese atît personale, cît şi academice. Mulţi dintre ei au fost motivaţi de nevoia de a înţelege cum s-a desfăşurat procesul în comunitatea sau regiunea lor de baştină; în alte cazuri, dorinţa de a dezvălui şi a da importanţa cuvenită unor traume personale sau familiale a conferit cercetărilor un patos deosebit¹⁷. Au fost publicate colecţii preţioase de documente, plus o serie de lucrări de sinteză istorică şi de studii de caz despre diferite sate¹⁸. Cercetările documentare au fost completate de un interes tot mai mare faţă de istoria orală, iar un număr de specialişti au afirmat în mod explicit că memoria trebuia considerată sursa unui adevăr istoric nou, mai corect¹⁹. În general, scopul tuturor acestor eforturi a fost lărgirea cunoştinţelor despre modul cum s-a desfăşurat procesul de colectivizare pe tot teritoriul ţării şi recuperarea unor izvoare istorice pînă acum ascunse, şi nu dezbaterea problemelor spinoase ale producerii istoriei şi ale rolului pe care îl joacă în acest proces memoria umană.

În contrast cu asemenea eforturi de recuperare, cercetările noastre despre colectivizare au început la sfîrşitul anilor 1990 în toiul unor dezbateri aprinse în comunitatea ştiinţifică despre „producerea istoriei” (de exemplu, Cohen, 1994; Trouillot, 1995), care ne-au silit să ne punem problema cine „deţine” trecutul şi are autoritatea şi legitimitatea de a-l evalua şi (re)scrie. Cum trebuie istorisită şi înţeleasă colectivizarea? Trebuie ea oare repudiată în întregime, asemenea perioadei comuniste, în care a avut un rol esenţial, împlinind astfel unul dintre dezideratele oamenilor de ştiinţă şi ale reprezentanţilor societăţii civile de a pronunţa o sentinţă morală asupra comunismului? Şi, dacă aşa stau lucrurile, pe ce ar trebui să se bazeze demersul istoricului? Pe documentele emise de însuşi regimul discreditat? Pe evocările oamenilor ale căror voci au fost înăbuşite în perioada respectivă şi ale căror amintiri ar putea să nu fie întotdeauna demne de încredere? Cum punem în balanţă aceste diferite surse de dovezi? Cum evaluăm povara trecutului asupra prezentului şi, invers, pe cea a prezentului asupra trecutului? Aceste întrebări ne-au determinat să examinăm mai în profunzime relaţia complexă dintre memorie şi istorie, atît de relevantă pentru istoriografia contemporană despre socialism şi perioada următoare lui, ca şi modul în care noi însene am folosit şi am evaluat surse scrise şi orale. Includem aici o scurtă trecere în revistă a literaturii din ce în ce mai voluminoase despre studiul memoriei²⁰, în parte pentru a poziţiona mai exact propriul demers de utilizare a istoriilor orale şi relaţia lor cu informaţiile din arhive, pe care le folosim în egală măsură. O discuţie a abordărilor interdisciplinare ale raportului dintre memorie şi istorie va lămuri mai bine strategia noastră de analiză.

Cercetările contemporane tind să considere memoria o formă distinctă de „acţiune socială” (vezi Berdahl, 2010; Lee şi Yang, 2007; White, 2006), care se află într-o relaţie problematică cu „ceea ce s-a întîmplat cu adevărat”. Pe la începutul secolului, „memoria” s-a alăturat categoriilor conceptuale fundamentale precum „cultură”, „istorie” sau „identitate” – ori, după cum se afirmă uneori, chiar le-a înlocuit (vezi, de pildă, Confino, 1997; Klein, 2000), dînd naştere la ceea ce s-ar putea numi o veritabilă „industrie a memoriei”²¹. Memoria a fost studiată prin prisma cîtorva categorizări diferite – s-a vorbit de memorie individuală, colectivă, socială, mitică, oficială, informală, populară, de opoziţie, fără ca diferenţele sau graniţele care le separă să fie adeseori prea clare²². Deosebit de dezbătută a fost relaţia dintre memoria individuală şi cea colectivă, în parte ca răspuns la aserţiunea lui Halbwachs din anii 1920 despre construcţia socială a memoriei (vezi epigraful acestui subcapitol). Kansteiner observă critic:

Dar faptul că memoria individuală nu poate fi conceptualizată şi studiată fără a recurge la contextul ei social nu implică neapărat opusul ei, adică faptul că memoria colectivă poate fi imaginată şi accesată numai prin mijlocirea manifestărilor sale la individ. În cel mai rău caz, trebuie să deosebim între diferite tipuri de memorie „socială”, memorie autobiografică, pe de o parte, şi memorie colectivă, pe de alta (Kansteiner, 2002, p. 185).

Trouillot critică şi el recursul facil la noţiunea de memorie colectivă, notînd faptul că, deseori, cercetătorii nu-şi pun problema cine este subiectul colectiv care efectuează operaţiunea de rememorare şi care dintre membrii colectivităţii decid ce poate fi inclus în istoria ei şi ce poate fi exclus din ea (Trouillot, 1995, pp. 15-16). Pentru a împăca aceste distincţii şi a clarifica relaţia dintre memoria individuală şi cea colectivă, Olick (1999) a propus o „paradigmă integrată” care evaluează impactul factorului social asupra a ceea ce el numeşte, cu sagacitate, memorie „colectată” (mai degrabă decît „colectivă”), termen care nouă ni se pare convingător, întrucît evită sugestia de omogenitate pe care o presupune „memoria colectivă”.

Ipostazele memoriei la care ne-am referit mai sus revelează o altă dimensiune importantă a studiilor despre memorie, derivată din distincţia lui Halbwachs dintre memorie şi istorie, pe de o parte, şi „materialitatea memoriei” în istorie, pe de alta. Pierre Nora (1984-1992, 1989) susţine că modernitatea, care se distinge printr-un ritm accelerat al schimbării, a produs atît pierderea memoriei, cît şi pierderea tradiţiei, înlocuind astfel ceea ce el a numit milieux de mémoire, „contextele [vii] ale memoriei”, cu lieux de mémoire, „locuri ale memoriei” (precum muzeele, comemorările, arhivele). El afirmă că „ceea ce numim azi memorie nu este aşadar memorie, ci istorie” (Nora, 1989, p. 13), reprezentată prin intermediul „materialităţii trecutului” şi al materializării memoriei. Aşadar, memoria modernă este „arhivistică”²³. În analiza noastră, noi am folosit surse arhivistice şi provenite din alte medii tipărite (de pildă, memorii, romane, cărţi de specialitate sau destinate publicului larg), care formează materialitatea selectivă a memoriei, observînd felul în care acestea puteau să instige memoria individuală, remodelînd-o pe parcursul procesului de „rememorare”.

Complementare materialităţii memoriei sînt trăsăturile ei sociale şi procesuale, precum cele la care se referă Zerubavel (2003; vezi şi Connerton, 1989). Vorbind despre modul cum funcţionează procesul de rememorare, el – ca şi alţii – concepe, în mod foarte util, memoria ca pe o „socializare mnemonică” în „comunităţi mnemonice”, care circumscriu ceea ce ar trebui să-şi amintească sau să uite indivizii. Mai mult, pentru că memoria se formează printr-un proces social, Zerubavel discută de asemenea transmiterea ei intergeneraţională între indivizi şi colectivităţi. Interesul faţă de memorie şi temporalitate îi permite să analizeze continuităţile şi discontinuităţile istorice, cele din urmă lesne marcate prin „periodizarea trecutului” (Zerubavel, 2003, p. 87).

Practicile mnemonice care se manifestă prin diferite genuri artistice (de pildă, monumente, memorii, tablouri) servesc, pe de o parte, drept „vehicule ale memoriei”, iar pe de alta, îi dau acesteia formă (Confino, 1997). Îndeplinind aceste funcţii, ele atrag atenţia asupra relaţiei dintre memorie şi cultură. Lee şi Yang (2007, p. 11) vorbesc despre o „«poetică» a memoriei, adică folosirea instrumentelor şi resurselor culturale pentru a constitui şi a articula memoria”. Dimensiunile culturale ale producerii memoriei – ca şi ale producerii istoriei – creează o problemă asupra căreia specialiştii în cultură şi comunicare au atras deja atenţia (de pildă, Confino, 1997; Kansteiner, 2002): tendinţa de a confunda reprezentările memoriei cu sensul şi receptarea lor²⁴. Sensul şi receptarea sînt deosebit de vizibile în contextele socialiste şi postsocialiste, în care memoria şi istoria au fost şi rămîn profund politizate.

O variantă a problemei sens-receptare este relaţia dintre versiunea oficială şi cea cotidiană ale experienţelor. Studiind istoria şi memoria în Uniunea Sovietică, Wertsch (2002) nuanţează această distincţie, afirmînd că existenţa unui control strict al regimului asupra producerii textelor a modelat nu numai interpretarea univocă a trecutului, ci şi memoria colectivă a cetăţenilor. Pe măsură însă ce controlul politic asupra textelor înzestrate cu autoritate a slăbit, memoria colectivă a devenit mai eterogenă. Deşi sîntem de acord cu accentul pe care Wertsch îl pune pe interacţiunea dinamică dintre versiunea neoficială şi cea oficială ale producerii memoriei şi istoriei, privim totuşi cu scepticism forţa deterministă pe care el o atribuie controlului de partid asupra producţiei culturale şi influenţei acestuia asupra modului cum se forma memoria cetăţenilor în perioada socialistă. Pe de o parte, elitele politice se luptau pentru controlul discursiv al „mesajului” (vezi, de pildă, Verdery, 1991 [ed. rom. 1994]; Levy, 2001 [ed. rom. 2002]); pe de alta, cu toate că partidul modela memoriile individuale, ele erau fasonate de asemenea de amintirile şi experienţele personale, familiale şi ale comunităţii. Faptul că mediul de viaţă era înţesat de simbolurile politice şi manifestările propagandistice ale comunismului afecta modul în care oamenii înţelegeau lumea din jur, indiferent dacă erau sau nu de acord cu afirmaţiile oficiale despre ea. Disjuncţia dintre „public” şi „privat”, dintre „oficial” şi „neoficial” nu era atît de accentuată cum cred mulţi (vezi Gal şi Kligman, 2000 [ed. rom. 2003]; Getty şi Naumov, 1999; Hellbeck, 2006; Yurchak, 2006). Materialele pentru proiectul nostru conţin nenumărate exemple de utilizare performativă de către oameni a noţiunilor şi limbajului de partid. În scrierea petiţiilor, de pildă, încercînd să se redefinească în propriul interes, ei invocau termenii luptei de clasă promovaţi de partid. Faptul că îi foloseau doar ca mijloc de a-şi atinge scopul nu înseamnă că asemenea termeni nu făceau totuşi parte din comunicarea de zi cu zi şi din modul cum oamenii ajungeau să se înţeleagă pe sine în raport cu alţii.

Ultima observaţie pe care o avem de făcut se referă la contextul politic al studiului memoriei în relaţia ei cu producerea istoriei. Discutînd chestiunea memoriilor colective în China, Lee şi Yang (2007) abordează în mod explicit „politica memoriei”, analizînd relaţia dintre „puterea memoriei” şi „memoria puterii”²⁵. Pentru ei, aceasta presupune înţelegerea

în primul rînd […] a controverselor legate de interpretarea experienţelor istorice dintre istoria oficială şi memoria socială şi între diferitele versiuni ale memoriilor neoficiale. În al doilea rînd, […] a aproprierii acestor interpretări în vederea acţiunii, criticii şi adeziunii politice. În al treilea rînd, […] a formării subiecţilor politici prin intermediul proceselor de amintire şi uitare, proces care contribuie la fundamentarea la nivel micro a statului şi a provocărilor cu care acesta se confruntă din partea societăţii (Lee şi Yang, 2007, p. 3)²⁶.

Aşa cum au observat mulţi, istoria „oficială” sau partinică – cea înregistrată în analele publice – este ea însăşi rezultatul unor intense controverse interne între facţiuni rivale (vezi Levy, 2001 [ed. rom. 2002]). Noi considerăm accentul pe care Lee şi Yang îl pun pe medierea politică a memoriei un pandant esenţial la interesul acordat în mod obişnuit rolului de mediere narativă şi socială pe care îl joacă memoria şi istoria (fie „oficială”, fie „neoficială”, scrisă sau orală) în procesul de creare a unor elemente selectiv „utilizabile”. După cum spune Müller, „memoria contează din punct de vedere politic” (Müller, 2002, p. 2). Faptul acesta este mai cu seamă adevărat despre contexte precum cel descris în această carte, unde procesul de mediere socială a fost supradeterminat politic atît în perioada socialismului, cît şi după, deşi în moduri foarte diferite. În ambele epoci, rescrierea istoriei şi reformularea memoriei au căutat în mod expres să legitimeze noul regim politic.

Pe scurt, contextul politic şi cultural al cercetării influenţează rezultatele ei şi interpretarea acestora. Pentru numeroşi oameni de ştiinţă, cercetările istorice din perioada postsocialistă reprezintă un act recuperatoriu menit să creeze adevăruri noi şi un nou imaginar colectiv, care să le înlocuiască pe cele din perioada comunistă. Uneori recuperarea este profund personală, atunci cînd cercetătorii scot la lumină suferinţe precum cele din propria familie. Aşa stau lucrurile în cazul cîtorva membri ai echipei noastre – poziţie pe care o privim cu înţelegere şi respect. Abordarea noastră este însă întru cîtva diferită. Considerăm că noua istoriografie nu atît dezvăluie „adevărul” despre trecut, inclusiv despre colectivizare, cît se înscrie într-un proces de recuperare şi reconstruire a unor trecuturi utilizabile – folosim aici pluralul din cauza interpretărilor vast divergente (mergînd de la discursuri anticomuniste pînă la nostalgia după comunism) care îşi dispută azi puterea de a reclama şi a rescrie istoria²⁷. Noi credem că, explorînd diversitatea de trecuturi pe care le-au scos la iveală cercetările noastre, putem să furnizăm o imagine mai nuanţată, mai reprezentativă a epocii comuniste, care să limpezească nu numai relaţia dintre guvernarea comunistă, comunitate şi viaţa de zi cu zi, ci şi pe cea dintre memorie şi istorie. În acest scop, trecem acum la o discuţie despre utilizarea surselor arhivistice şi orale, pe care o continuăm mai amănunţit în apendicele II.

Investigarea colectivizării: metode şi surse

Cercetările noastre s-au axat asupra perioadei dintre începuturile colectivizării în 1948 şi încheierea ei cu succes, potrivit declaraţiilor oficiale, în 1962. Şi totuşi, ele au relevanţă şi pentru prezent şi prezintă interes pentru o mulţime de oameni din afara comunităţii ştiinţifice. După 1989, politicile agricole postsocialiste au întîmpinat o sumedenie de probleme, legate, de pildă, de privatizarea proprietăţii, de reorganizarea aproape completă a producţiei agricole sau de negocierea condiţiilor de intrare a României în Uniunea Europeană. Pentru familiile deposedate de pămîntul lor în anii 1950, încercările de a-l recupera în anii 1990 prin încîlcitul proces de restituire a proprietăţii au subliniat relevanţa continuă a colectivizării (vezi Verdery, 2003). Şi, aşa cum vom vedea în capitolele următoare, pentru unii dintre cei ale căror vieţi au fost profund marcate de colectivizare, faptul că au putut să dea glas suferinţelor a făcut ca întoarcerea la vremurile de atunci să devină hotărîtoare pentru recuperarea nu numai a pămîntului şi bunurilor posedate anterior, ci şi a sentimentului sinelui şi al propriei demnităţi.

Studierea unui trecut relativ recent, îngropat sub edificiul istoric ridicat de Partidul Comunist, a fost înţesată, pentru noi, atît de dificultăţi majore, cît şi de oportunităţi neaşteptate. Spre deosebire de majoritatea celor care au studiat colectivizarea în Uniunea Sovietică, noi am putut să discutăm cu oamenii care au trăit această experienţă²⁸. Şi totuşi, pentru că trecutul este atît de viu în prezent, chestiunea accesului la diferite categorii de informaţii ne-a provocat o mulţime de frustrări şi de griji – de la problema materialelor de arhivă care nu erau catalogate sau fuseseră pierdute sau care nu sînt disponibile decît selectiv pînă la persoane fie nerăbdătoare, fie temătoare să-şi împărtăşească amintirile sau prea neputincioase ca s-o mai poată face²⁹. Mai mult, relatările pe care le-am înregistrat în perioada 2000-2004 au fost în mod inevitabil afectate de condamnarea aproape universală a comunismului care a avut loc în toată lumea după prăbuşirea lui, cu toate că, spre sfîrşitul anilor 1990, începuse deja să iasă la iveală o anumită nostalgie faţă de trecut. În România, ca şi în alte părţi, momentul 1989 a declanşat o „întoarcere a refulatului”, în care oamenii au rostit ceea ce fusese suprimat din domeniul public timp de zeci de ani. „Viitorul luminos” preamărit în perioada anterioară a fost pătat de o avalanşă de istorii orale, autobiografii confesive, memorii, lucrări literare, seriale documentare de televiziune precum Memorialul durerii³⁰ şi publicaţii, precum şi de Raportul final al comisiei prezidenţiale însărcinate să analizeze şi să condamne dictatura comunistă şi crimele sale³¹ – toate acestea au expus, chiar dacă în mod inegal, abuzurile pînă atunci nemărturisite ale regimului comunist. După cum era de aşteptat, asemenea revelaţii au avut ele însele un efect intimidant, descurajîndu-i pe românii care aveau amintiri pozitive, chiar nostalgice, despre perioada socialistă să le dea glas şi afectînd astfel istoriografia nouă a comunismului³².

Ca atare, examinînd colectivizarea dintre 1949 şi 1962, noi a trebuit să luăm în considerare situaţia contemporană proiectului şi implicaţiile strategiei noastre multimetodologice, care presupunea atît cercetări oral-istorice, cît şi de arhivă³³. Cu toate că recunosc în general că memoria umană este extrem de selectivă, deseori distorsionată sau reprimată, oamenii de ştiinţă o consideră totuşi o „metodă distinctă de producere a adevărului”³⁴. Dar noi ne-am făcut cercetările la patruzeci-cincizeci de ani după colectivizare, într-o vreme cînd gospodăriile colective nu mai existau. Ce efecte ar fi putut să aibă acest fapt asupra memoriei ca sursă de adevăr? Relatările oamenilor, produse retrospectiv, erau influenţate de vicisitudinile memoriei trecute prin mai multe decenii; amintirile lor variau foarte mult – de la foarte vii la vagi sau sumare. Mai mult, după 1989, cercetătorii şi alţii au obţinut deseori istorii orale sau au luat interviuri detaliate fără să fie preocupaţi suficient de faptul că memoria interlocutorilor era solicitată după dispariţia sistemului la care se referea.

Cercetările de arhivă s-au dovedit la fel de dificile. Deşi situaţia s-a ameliorat la mijlocul anilor 2000, accesul la arhivele româneşti era încă foarte problematic în perioada cînd ne-am efectuat noi cercetările (vezi apendicele II). După ce am reuşit să rezolvăm măcar o parte din sumedenia de probleme de acces, am avut de luptat cu un scepticism public persistent despre utilitatea arhivelor partidului şi ale Securităţii, care distrage deseori atenţia de la bogăţia de informaţii disponibilă în dosarele lor. Ca şi istoriile orale, sursele arhivistice pun probleme majore de credibilitate. Împotriva tendinţei superficiale de a crede că arhivele sînt întruchiparea veridicităţii ca tezaure ale cuvîntului scris, istoricii sînt primii care recunosc fără şovăială că lucrurile nu stau aşa nicăieri în lume. Cercetătorul trebuie să înveţe să le citească – inclusiv confruntîndu-le una cu alta – pentru a le smulge informaţii utile. Avem convingerea că, pentru ţările socialiste în particular, sursele scrise care ar putea fi de încredere în alte contexte istorice au deseori o valabilitate îndoielnică, fapt care le plasează pe picior de egalitate cu istoriile orale, şi ele problematice³⁵. Mai mult, departe de a opune sursele orale celor scrise, istoricii recunosc acum că acestea din urmă au fost deseori folosite pentru a le crea pe cele dintîi şi că documentele scrise au fost în mod frecvent create multă vreme după evenimentele înfăţişate, uneori de către oameni care nu fuseseră martori oculari la ele (Lummis, 1987; Portelli, 1991). Din acest motiv, metodele noastre resping în mod intenţionat disjuncţia dintre sursele orale şi cele scrise.

În cercetările noastre, am urmărit istoria înregistrată atît de „biografii” oficiali ai colectivizării (precum activiştii de partid, istoricii şi agenţii de Securitate), cît şi de cei neoficiali (ţărani şi intelectuali locali care şi-au notat întîmplările fie la vremea respectivă, fie la scurt timp după 1989), dar şi istoria rememorată în relatările de istorie orală şi în interviurile luate activiştilor de partid, intelectualilor şi ţăranilor, ale căror „memorii complete” descriu o paletă largă de experienţe. Folosirea unor resurse atît de diverse ne-a permis să explorăm mai pe larg felul în care grupuri aflate în competiţie s-au luptat să-şi promoveze interesele şi să-şi ducă mai departe viaţa cotidiană în contextul proiectului radical de inginerie socială al colectivizării.

Analizînd aceste tipuri diferite de izvoare, subliniem faptul că „practicile de memorie” ale partidului-stat au fost omniprezente în procesul colectivizării şi au afectat raporturile dintre diferite categorii de surse. Autorităţile româneşti – la fel ca altele din fostul bloc socialist, îndeosebi în anii 1950 – considerau memoria perioadei burgheze o ameninţare intrinsecă la adresa noii ordini, iar controlul lor asupra sferei publice a izgonit în general exprimarea memoriei în cotloanele conştiinţei personale³⁶. Cu ajutorul unor tehnici care vor deveni standard, oficialii de partid au rescris în mod conştient istoria şi au mitologizat-o (Sherbakova, 1992; Watson, 1994), căutînd să anuleze orice memorie în afară de cea proprie şi să şteargă astfel forme ale eului care depindeau de practicile localizate ale rememorării. Aici este important să nu uităm că des invocata interdicţie de a uita a devenit public posibilă prin intermediul unor relatări personale critice (de pildă, memorii, istorii orale) numai după căderea comunismului, cînd procesul social şi cultural al rememorării a putut să înlocuiască amnezia publică indusă politic.

Pe toată perioada comunistă, şirul documentelor politice pentru şi despre elita conducătoare a suprimat formele cotidiene ale dovezilor istorice, deşi, de multe ori, lucrurile stăteau invers în arhivele Securităţii, care conţin numeroase dosare despre acţiuni întreprinse împotriva regimului de către „duşmanii” săi. Dat fiind acest lucru, am considerat cu atît mai important să recuperăm relatări locale, atît orale, cît şi scrise, pe care partidul le-ar fi considerat subversive, dar care pot îmbogăţi mărturiile istorice. Acest fapt a transformat proiectul nostru într-un soi de „istorie recuperatoare” şi i-a conferit un caracter imperios şi urgent, întrucît numărul celor care trecuseră prin experienţa colectivizării la vîrstă adultă începea deja să scadă la vremea la care ne-am început cercetările.

2. V.T.T, interviu Dobrincu, Darabani; vezi Dobrincu, 2003a, p. 75. Pe tot parcursul cărţii, citatele desprinse din interviuri sînt notate cu iniţialele persoanei intervievate (sau cu un alt sistem de numărare, propriu fiecărui cercetător). Iniţialele se regăsesc, pentru fiecare intervievator, în lista din apendicele III, unde se vor găsi şi informaţii despre interlocutorii săi.

3. P.N., interviu Budrală pentru M. Stewart, Apoldu de Jos.

4. M.G., interviu Vultur, Domaşnea; vezi Vultur, 2003a, p. 67.

5. D.I., interviu R. Stan pentru M. Stewart, Poiana Sibiului; vezi Dobrincu şi Iordachi, 2005, p. 309.

6. I.F., interviu Dobrincu, Darabani, referitor la decizia de a se înscrie în colectiv în 1962; vezi Dobrincu, 2003a, pp. 55-56.

7.† Citat preluat din Marx, Karl şi Engels, Friedrich, Manifestul comunist, ediţie îngrijită de Cristian Preda, comentarii de Cătălin Avramescu, Radu Cosaşu, Ion Ianoşi, Editura Nemira, Bucureşti, 1998, p. 25. Aici şi mai departe, cu † vor fi însemnate notele traducătorului (n.t.).

8. Ca şi în publicaţiile noastre anterioare, folosim aici termenii „comunist” şi „socialist” mai mult sau mai puţin interşanjabil, preferîndu-l totuşi pe ultimul, întrucît ni se pare mai adecvat realităţii pe care pretindeau că o guvernează partidele comuniste din fostul bloc sovietic.

9. Cifră preluată din Republica Socialistă România (1984, p. 12). Domiciliul într-o zonă rurală nu înseamnă, desigur, dependenţă completă de agricultură ca mijloc de trai, dar cifra indică totuşi numărul oamenilor care aveau să fie, probabil, afectaţi de colectivizare.

10. Lampland observă, de pildă, că noţiunea de „unitate de muncă”, esenţială în sistemul de remuneraţie sovietic, a fost importată din Germania şi apoi modificată prin încorporarea, într-o anumită măsură, a dreptului de proprietate (Lampland, nedatat, p. 32).

11. Ţările est-europene se deosebeau prin gradul lor de dependenţă faţă de agricultură, şi, ca atare, prin rolul mai mult sau mai puţin central pe care colectivizarea l-a jucat în schimbarea de regim. De pildă, procentul populaţiei care lucra în agricultură la sfîrşitul anilor 1940 varia de la 88 la sută în Albania la 29 la sută în Germania de Est şi la 38 la sută în Cehoslovacia. Pe aceleaşi coordonate, România, Bulgaria şi Iugoslavia erau între 74 şi 80 la sută ţări agrare, iar Polonia şi Ungaria – între 53 şi 57 la sută.

12. Viziunea aceasta, azi unanimă, a fost anticipată într-o anumită măsură de Fainsod (1953, 1958).

13. Investigarea acestui subiect în antropologie începe cu lucrările lui Lewis Henry Morgan (1877) şi Henry Maine (1863) şi continuă cu contribuţiile influente ale lui Malinowski (1935), Gluckman (1943, 1965) şi Hallowell (1955) şi cu contribuţiile specialiştilor de mai tîrziu (de pildă, M. Brown, 2003; Ferry, 2005; Hann, 1998; Verdery, 2003; Weiner, 1992).

14. Vezi, de pildă, Appadurai, 1986; Carrithers, 1985; Strathern, 1988; Weiner, 1992. Această linie de studiu a început, desigur, cu faimosul volum Eseu despre dar al lui Mauss, deşi Mauss n-a fost nici pe departe primul care a pus problema legăturii dintre proprietate şi persoane. Găsim formulate asemenea întrebări în filosofia greacă, apoi la Hegel şi la Locke, între alţii.

15. Moştenirea lăsată de dictaturile din Europa de Vest şi cea de Est (de pildă, nazistă, fascistă, sovietică) şi de colonizarea sovietică a Europei de Est şi a fostelor republici sovietice a generat procese intense de conştiinţă şi de introspecţie printre germani, dar şi printre italieni, spanioli, est-europeni şi naţiunile fostei Uniuni Sovietice. Vezi, bunăoară, Kopeček, 2008.

16. Keane observă mai departe: „De regulă, crizele sînt perioade în care viii se luptă pentru inimile, minţile şi sufletele morţilor” (în Müller, 2002, p. 3). Vezi şi Gal şi Kligman, 2000 [ed. rom. 2003]; Müller, 2002; Verdery, 1999.

17. O lucrare timpurie a fost volumul de interviuri şi documente al lui Octavian Roske (1992), comandat de Parlamentul României în 1991, în perioada cînd începea restituirea proprietăţilor.

18. Dan Cătănuş şi Octavian Roske (de pildă, 2000, 2004, 2005) au demarat un amplu proiect de publicare a numeroase documente referitoare la colectivizare, inclusiv stenograme ale şedinţelor Biroului Politic, Secretariatului şi Comitetului Central şi rapoarte ale poliţiei secrete (vezi de asemenea Roske et al. 2007). Culegerile lor, ca multe alte lucrări, au fost publicate sub auspiciile Institutului Naţional pentru Studiul Totalitarismului, fondat în 1993, şi, parţial, în revista sa Arhivele totalitarismului. Au urmat numeroase proiecte similare, care au făcut publice nu numai documente ale conducerii de partid, ci şi acte provenite din diverse regiuni şi localităţi. (Vezi, de pildă, Ciuceanu et al., 2003; Iancu et al., 2000; Cojoc, 2001 [pentru Dobrogea]; Damian et al., 2002 [pentru Vlaşca]; Dobeş et al., 2004 [pentru Maramureş]; Márton, 2003, şi Oláh, 2001 [pentru raionul Odorhei]; Moisa, 1999 [pentru vestul României].) O importanţă aparte au avut-o publicaţiile Consiliului Naţional pentru Studierea Arhivelor Securităţii (CNSAS), ale Academiei Civice şi ale Institutului Român pentru Istoria Recentă (IRIR), care includ atît colecţii de documente, cît şi eseuri analitic-interpretative pe o varietate de subiecte, între care şi colectivizarea. Lucrările de sinteză istorică apărute după 1990 includ volumul lui Ionescu-Gură despre stalinizarea României (2005) şi lucrarea lui Tănase despre regimul Gheorghiu-Dej (1998); dintre studiile pe teren, la sate, menţionăm Liiceanu (2000) şi Mungiu-Pippidi (2010). Un număr tot mai mare de articole despre colectivizare se găsesc în volume colective despre perioada comunistă (de pildă, Cesereanu, 2006; Dăncuş, 2005; Iordachi şi Dobrincu, 2009 [ed. rom. 2005]) şi într-o serie de reviste (îndeosebi Analele Sighet, Arhivele totalitarismului, Anuarul Institutului de Istorie Orală, Anuarul Institutului Român de Istorie Recentă şi Anuarul Institutului Român de Investigare a Crimelor Comunismului şi Memoria Exilului Românesc, pe lîngă revistele mai erudite ale institutelor de istorie din Bucureşti, Cluj, Iaşi, Timişoara etc.). Aceste studii, prea numeroase pentru a fi enumerate aici, merg de la publicarea unor selecţii de documente adnotate la studii de caz ale unor comunităţi particulare.

19. Smaranda Vultur, bunăoară, în colaborare cu Grupul pentru Antropologie şi Istorie Orală al Fundaţiei „A Treia Europă” din Timişoara, a editat mai multe volume de interviuri care narează viaţa intervievaţilor, dintre care multe conţin amintiri despre colectivizare (de pildă, 1997, 2000, 2002a, 2002b, 2009a). Au apărut şi programe universitare, precum Institutul de Istorie Orală din Cluj, coordonat de Doru Radosav, cu revista sa Anuarul Institutului de Istorie Orală, şi numeroase volume despre rezistenţa anticomunistă (vezi, de pildă, Budeancă et al., 2006; Radosav et al., 2003). Activităţi similare de recuperare a trecutului se desfăşoară în mai multe judeţe prin intermediul muzeelor locale sau al altor instituţii (vezi publicaţii precum Analele Sighet sau Crisia).

20. Nu prezentăm decît succint literatura despre memorie şi istorie, ca şi studiile despre memorie din ştiinţele sociale şi umane, limitîndu-ne uneori să facem observaţii numai în notele de subsol. Cercetările despre memorie au cunoscut o adevărată explozie, completînd extinsa literatură de mărturii şi analize istorice a Holocaustului cu relatări şi analize mai recente ale abuzurilor făcute de regimurile comuniste, ale apartheidului şi ale multor altor exemple de comportament inuman al oamenilor.

21. Kansteiner atribuie popularitatea studiului memoriei combinaţiei de „relevanţă socială şi provocare intelectuală” specifice acestei teme (Kansteiner, 2002, p. 180), deplîngînd (aşa cum fac şi alţii, de pildă, Olick şi Robbins, 1998; Klein, 2000; Ten Dyke, 2001) faptul că atenţia sporită de care s-au bucurat memoria sau relaţia ei cu istoria nu a fost însoţită întotdeauna şi de claritate conceptuală.

22. Diversitatea „memoriilor” studiate reflectă introducerea istoriilor neoficiale, populare şi ale vieţii cotidiene, care au schimbat convenţiile auctoriale ale Istoriei (cu majusculă). În societăţile postsocialiste şi în alte contexte postautoritare, revitalizarea memoriei şi recuperarea istoriei s-au făcut, de pildă, prin intermediul investigării, pe de o parte, a amintirilor oficiale, publice şi colective, şi, pe de alta, a celor neoficiale, populare şi individuale.

23. Într-un sumar util al viziunii lui Nora, Ten Dyke (2001, p. 31) notează cum aceasta semnalează faptul că „memoria… există în interacţiunile dintre oameni şi obiecte precum monumentele sau locuri precum muzeele”, preluînd ideea modelării reciproce care are loc în procesul de construire a memoriei colective şi a celei individuale – idee prezentă în toată literatura pe această temă, care călăuzeşte şi strategia noastră analitică generală. De exemplu, pe parcursul cercetărilor efectuate, am descoperit că materialele de arhivă ne-au furnizat subiecte noi pe care le-am putut explora apoi în interviuri, la fel cum relatările orale ne-au semnalat chestiuni pe care le-am cercetat ulterior în arhive. (Ten Dyke subliniază de asemenea istoricizarea de către Nora a practicilor memoriei şi a reprezentărilor trecutului în relaţie cu procesele de schimbare socială şi cu schimbările care survin în aceste practici. Vezi de asemenea Yates, 1966; Le Goff, 1992; Huyssen, 1995; Rappaport, 1998.) Assmann (1995) examinează materializarea memoriei în termeni de „memorie culturală”, deosebind între „comunicările cotidiene despre semnificaţia trecutului” (înrudite cu istoria orală) şi „memoria culturală” ca manifestare reificată a culturii. Cea din urmă este cea care dăinuieşte şi include ceea ce este considerat de obicei memorie colectivă. Vezi textul lui Kansteiner despre Assmann şi memoria culturală (2002), pe care ne bazăm consideraţiile de mai sus. Vezi de asemenea Ten Dyke (2001), pentru un sumar util al concepţiei lui Nora, şi Lee şi Yang (2007) despre cultura memoriei.

24. O posibilă trecere în revistă a literaturii despre reprezentare, sens, intenţie şi recepţie iese din sfera noastră de interes în această carte. Nu vom stărui nici asupra legăturii complexe dintre memorie şi naraţiune, în care aceasta din urmă conferă sens evenimentelor structurîndu-le în mod selectiv. Vezi, de pildă, Somers, 1992; Eyal, 2004. Stewart (2003) evaluează o relatare orală despre moartea unui partizan în termenii structurii ei narative, care, sugerează el, pune sub semnul întrebării caracterul de amintire al relatării. Pentru că memoria este în general accesată prin mijlocirea limbii, ea este deseori tratată nediferenţiat ca naraţiune.

25. Despre memorie şi putere, vezi şi Müller, 2002.

26. Deşi această strategie analitică este utilă, ea reflectă totuşi o tendinţă de a reifica distincţia dintre istoria oficială şi memoriile informale şi de a vedea istoria oficială în termeni monolitici.

27. Nu discutăm aici lucrările fundamentale ale gînditorilor postmodernişti precum Foucault şi Habermas despre relativizarea adevărului şi nici contribuţia lui Derrida la dezbaterea despre relativism şi nihilism.

28. Majoritatea specialiştilor care studiază colectivizarea în Uniunea Sovietică au fost nevoiţi să se bizuie în primul rînd pe surse arhivistice. Vîrsta interlocutorilor noştri în acest proiect a fost un factor de presiune. Cîţiva dintre noi am aflat despre moartea cîte unui interlocutor esenţial chiar înainte de începerea cercetărilor sau în timpul lor.

29. Selectivitatea este valabilă în cazul memoriei, al surselor oral-istorice şi arhivistice. Vezi Climo şi Cattell (2002) despre amintire şi etnografie ca practici metodologice; vezi de asemenea Tonkin (1992).

30. În 2003 a fost inaugurat Muzeul Memorial Sighet ca memorial al victimelor comunismului şi al rezistenţei anticomuniste. Adăpostit în închisoarea de tristă faimă din Sighetu Marmaţiei (în nordul ţării), în care au murit multe dintre personalităţile României interbelice, memorialul include expoziţii detaliate, menite să dezvăluie publicului o perioadă neagră a istoriei româneşti. Muzeul promovează de asemenea cercetarea şi predarea istoriei. Pentru mai multe titluri despre abuzurile comunismului, vezi Tismăneanu et al., 2007, şi Iordachi şi Dobrincu, 2009 [ed. rom. 2005].

31. În 2006, preşedintele Traian Băsescu a autorizat formarea unei comisii prezidenţiale care urma să analizeze dictatura comunistă din România. Pe baza raportului prezentat de aceasta, el a condamnat în mod oficial comunismul în România în sesiunea Parlamentului din 18 decembrie 2006. Vezi Tismăneanu et al., 2007.

32. Într-un proiect desfăşurat în şase ţări despre „Sărăcie, gen şi etnie în societăţile de tranziţie”, iniţiat de Iván Szelényi (Yale University), cercetătorii au descoperit că experienţele de viaţă de după 1989 au contribuit la reformularea modului în care oamenii percepeau perioada socialistă. Într-un raport nepublicat din cadrul proiectului, mai mulţi români îşi aminteau că o duseseră mai bine în 1988 decît o duceau în 2000 – o schimbare semnificativă faţă de rapoartele de dinainte de 1989 despre condiţiile de viaţă din România (vezi tabelele 3.1, 3.2 şi 3.4).

33. Toţi membrii echipei noastre care au făcut studii de caz au folosit arhivele, dar nu toţi au avut acelaşi tip de acces la ele; vezi apendicele II. Toţi membrii au luat de asemenea interviuri şi, ca şi în cazul cercetărilor de arhivă, experienţele noastre au variat considerabil; vezi apendicele II.

34. Îi mulţumim lui Jon Sigmon, din ale cărui notiţe nepublicate am citat aici. Despre memorie ca înregistrare faptică a experienţelor trecute, vezi, de pildă, Prager, 1998.

35. Folosim expresia „istorie orală” pentru simplitate, deşi termenul nu reflectă varietatea metodelor de cercetare orală folosite de noi, care includ interviuri şi discuţii amănunţite, în contextul cercetărilor noastre etnografice. Cunoaştem de asemenea distincţia dintre „istorii de viaţă” şi „poveşti de viaţă” (Bertaux, 1981, p. 8). Deşi a fost subiectul unor dezbateri intense legate de veridicitatea memoriei (Benison, 1971; Cutler, 1970; Grele, 1985), istoria orală şi-a dobîndit de multă vreme un loc respectabil în istoriografia larg acceptată (vezi, de pildă, Storm-Clark, 1971; Tonkin, 1992; Vansina, 1965).

36. Există o literatură uriaşă, ştiinţifică şi literară, despre memoria publică şi privată în socialism, reprezentată exemplar, de pildă, de Miłosz, 1953 [ed. rom. 1999].