Publicarea acestei cărți a fost sprijinită de The Japan Foundation

Murasaki Shikibu, Genji Monogatari

© 2017 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6836-6

ISBN PDF: 978-973-46-6837-3

ISBN print: 978-973-46-6769-7

Coperta: Carmen Parii

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MURASAKI SHIKIBU (aprox. 973/977-1016) s-a născut în Heian-Kyō, la acea vreme capitala Japoniei, într-o familie aristocratică ce domina scena politică a Epocii Heian – Clanul Fujiwara. Mare erudit, tatăl ei a avut grijă să primească o educaţie aleasă, cultivîndu-i interesul pentru literatură şi talentul de scriitoare. Rămasă văduvă încă de tînără, a primit să devină doamnă de onoare a Împărătesei Shōshi, dedicîndu-şi scrisului orice clipă de răgaz. În această perioadă a ţinut un jurnal intim (Murasaki Shikibu Nikki), în care a povestit întîmplări din viaţa de zi cu zi de la Curte, şi a compus poeme waka de o sensibilitate şi o delicateţe tulburătoare. Tot atunci a scris şi Povestea lui Genji (Genji Monogatari), o cronică de o complexitate şi o profunzime uluitoare a tot ce reprezintă viaţa la Curtea Imperială în Epoca Heian. Scrisă cu secole înainte de Shakespeare şi Chaucer, Povestea lui Genji marchează naşterea romanului japonez şi, după mai bine de un mileniu, continuă să uimească cititorii din întreaga lume.

Studiu introductiv

Epoca Heian (794-1185) şi-a primit denumirea de la capitala de atunci, Heian-Kyō, Kyōto de astăzi. A fost o perioadă de stabilitate politică şi înflorire culturală fără precedent. Cu toate influenţele exercitate de China, benefice din multe puncte de vedere, cultura Epocii Heian, îndeosebi din secolele al X-lea şi al XI-lea, este sub multe aspecte unică, atingând apogeul în timpul Regentului Fujiwara-no-Michinaga (966-1027). Japonia începuse deja să preia numai ce se potrivea condiţiilor şi nevoilor proprii, fără să mai considere că doar cultura de pe continent era superioară şi demnă de luat în seamă. Totuşi, interesul pentru ceea ce provenea din China a mai supravieţuit o vreme: doamnele de la Curte erau fericite să primească mătăsuri chinezeşti, să cânte la instrumente chinezeşti ori să recite versuri chinezeşti (îndeosebi ale poetului Bai Juyi), toate acestea constituind cheia succesului pe plan social. Genji şi contemporanii săi erau încă admiratori ai culturii de pe continent, neconcepând lipsa unei educaţii clasice confucianiste.

„Capitala păcii şi a liniştii“ se afla într-o regiune binecuvântată cu peisaje impresionante, desluşite printr-o ceaţă mult cântată în poezie. Era înconjurată din trei părţi de dealuri şi munţi; în serile de toamnă se auzeau căprioarele, dar şi gâştele sălbatice care săgetau cerul; râuri, lacuri şi cascade întregeau peisajul emoţionant, iar templele şintoiste şi budiste de pe povârnişuri şi din văi se îngemănau cu priveliştea din jur, tăind răsuflarea prin frumuseţe. Religia autohtonă, şintoismul, în care elementele naturii au jucat şi joacă un rol esenţial, a imprimat credinţa că omul este parte integrantă a lumii naturale, că el nu trebuie să lupte cu forţele naturii, ci să vieţuiască în armonie. Astfel, privirile personajelor se opresc admirativ şi cu dragoste pe o floare ce trăieşte puţin, pe un trunchi de copac contorsionat de furtună, pe crenguţe încărcate cu rouă, pe o culme de munte învăluită în ceaţă, dar toate acestea nu sunt simple obiecte care se cer contemplate, ci semne ce poartă mesaje către suflet.

Heian-Kyō a fost concepută sub forma unui dreptunghi traversat la intervale regulate, de la est la vest, de străzi numite jō, termen care desemnează totodată suprafaţa locuită dintre străzile principale, cu alte cuvinte, un cvartal.

Palatul Imperial se afla în nordul capitalei, orientat spre miazăzi, iar cei care îl slujeau pe împărat erau aşezaţi, conform tradiţiilor moştenite din sistemul chinezesc, la stânga şi la dreapta lui. Stânga era considerată mai prestigioasă decât dreapta. Sistemul de organizare de tip stânga-dreapta se reflecta în funcţii, dar şi în feluritele întreceri şi activităţi de la Curte.

Palatul Imperial cuprindea, alături de pavilionul principal, Seiryōden („Pavilionul Adierilor Pure“), în care locuia împăratul, atât pavilioane secundare, cât şi clădirile administrative ale celor opt ministere şi ale cancelariilor. Printre pavilioanele secundare se numărau şi cele destinate consoartelor şi concubinelor împăratului, denumite după copacii miniaturali plantaţi într-un vas sau într-o lădiţă de lemn în faţa locuinţei (Fujitsubo – „Pavilionul cu Glicine“).

Termenul generic pentru aripa principală a palatului sau a unui conac era shinden. Consta dintr-o clădire principală orientată cu faţa spre miazăzi şi, de obicei, trei clădiri secundare spre răsărit, apus şi miazănoapte. Toate patru erau înălţate la aproximativ treizeci de centimetri de sol şi legate între ele prin coridoare acoperite. La palat mai existau două galerii care duceau spre miazăzi, către Pavilionul de Pescuit, mărginit de un lac având o mică insulă artificială în mijloc – peisaj deseori întâlnit şi la marile conace.

Ca piese de mobilier se pot menţiona câteva sipete, vase cu mangal pentru încălzitul mâinilor, măsuţe, perne de şezut. Scaunele se foloseau doar la ceremoniale speciale, pentru oaspeţi de cel mai înalt rang. Nelipsite erau rezemătorile de braţ şi, nu în ultimul rând, perdelele pe rame mobile care, alături de uşile glisante, împărţeau o încăpere în altele mai mici, în funcţie de necesităţi. Nu putem trece cu vederea paravanele care ascundeau femeia, ea neputând fi văzută decât de tată sau de soţ. În marile conace nu lipsea iatacul, chōdai, format dintr-un podium din lemn negru lăcuit, de vreo jumătate de metru înălţime, acoperit cu rogojini şi perne şi împrejmuit de perdele.

*

Una din trăsăturile specifice ale Epocii Heian în perioada ei de vârf a constituit-o consolidarea puterii Clanului Fujiwara, care a dominat familia imperială printr-o abilă politică matrimonială. Cei din Clan îşi măritau fetele cu tineri împăraţi, aceştia erau apoi convinşi să abdice şi tronul îi revenea împărătesei, al cărei tată lua puterea statului în propriile mâini. Un model de manipulare şi intrigi ţesute cu abilitate ne oferă Fujiwara-no-Michinaga, atingând o performanţă unică: a fost socrul a doi împăraţi, bunicul celui de-al treilea, bunic şi străbunic al celui de al patrulea, bunic şi socru al celui de-al cincilea împărat din timpul vieţii lui (cf. Ivan Morris, p. 48; v. Repere bibliografice).

Exegeţii Poveştii lui Genji susţin că evenimentele din roman s-au desfăşurat cu un secol înaintea apariţiei lui (data exactă e controversată, dar este oricum vorba de începutul secolului al XI-lea), pentru că autoarea, Murasaki Shikibu, ne prezintă în roman trei împăraţi ce nu aparţin familiei Fujiwara. Încă de la primul rând, ne confruntăm cu un mare semn de întrebare: „La Curtea Împăratului Japoniei – pe vremea cui să fi fost oare?“.

Indiferent de domnie însă, în întreaga Epocă Heian s-a practicat poligamia. Aristocratul de atunci avea o soţie principală, dar dispunea în mod legitim şi de soţii secundare. Deşi numai un mariaj se încheia din copilărie, în funcţie de cum dictau interesele, se mai puteau realiza şi altele, care erau de obicei mai puţin importante. Un bărbat trebuia să fie gata oricând să accepte o nevastă. Cu toate că, prin natura lucrurilor, pierderea virginităţii nu deranja cu nimic o viitoare căsătorie, soţia principală avea „datoria“ să fie virgină, iar relaţiile cu ea nu se rupeau niciodată, pentru că sentimentele cuplului nu erau de obicei luate în seamă, fiind vorba de interese bine delimitate.

Familiile aristocratice puternice se străduiau să îşi mărite fetele cu împăraţi, puterea în stat obţinând-o tocmai prin controlul exercitat de către bărbaţii din familia mamei. Strategia le cerea aşadar să îşi plaseze fiicele pe post de consoarte, sau în cel mai rău caz concubine, în speranţa că îi vor zămisli împăratului un fiu. Ele deveneau un fel de ostatice la Curte în schimbul beneficiilor de care se bucurau împreună cu familiile: primeau un rang şi încăperi proprii. Se întorceau la familii în ocazii speciale, precum naşterea, boala sau vreo calamitate naturală.

Nu se poate trece cu vederea prăpastia socială dintre concubine şi consoarte, oglindită până şi în pavilioanele în care trăiau şi ale căror nume le purtau. La Palat, apropierea concubinei sau a consoartei de Seiryōden – pavilionul unde locuia împăratul – reflecta puterea şi statutul familiei, care trebuia să se ocupe de mobilarea încăperilor şi de asigurarea doamnelor de onoare şi a personalului casei. Doar o consoartă cu sprijin puternic şi obârşie înaltă putea locui în preajma împăratului şi numai fiii unor astfel de femei puteau deveni prinţi moştenitori. În caz contrar, rezultatul devenea de cele mai multe ori dezastruos. Un exemplu elocvent îl constituie Concubina Kiritsubo, hăituită de rivale în drumurile ei periculoase pe coridoarele ce duceau la împărat.

Aşadar, un efect nedorit al poligamiei l-a constituit gelozia. Femeile care nu reuşeau să o tăinuiască erau pedepsite, dar se întâmpla ca ea să-şi arate colţii şi fără voia femeii, ca în cazul lui Rokujō. Spiritul acesteia, atât în viaţă, cât şi după moarte, s-a manifestat răzbunător. Murasaki Shikibu este o fină analistă a efectelor pe care gelozia le poate avea asupra feluritelor tipuri de personaje, mai cu seamă că nici unii bărbaţi nu reuşeau să ţină în frâu un sentiment atât de chinuitor şi obsedant.

În Povestea lui Genji, dragostea nu devine mobilul căsătoriei (cu o singură excepţie), ci mai degrabă serveşte ca unealtă politică atât în mâna femeilor, cât şi a bărbaţilor. O atenţie deosebită se acorda alianţelor matrimoniale, pentru că practic unica posibilitate de a urca pe scara socială şi politică era asigurarea unei partide bune. Într-o lume unde cariera unui bărbat depindea de familia femeii, o mezalianţă nu avea cum să îi aducă servicii; dragostea şi căsătoriile din dragoste nu conduceau la alianţe politice. Iubirea însemna primejduirea alianţei, aspect ce se concretizează atât în dragostea lui Genji pentru Fujitsubo, cât şi în căsătoria lui cu Murasaki. Genji o iubeşte pe Murasaki fără ca aceasta să se bucure de „calităţile“ asociate cu puterea femeii din Epoca Heian: să fie de viţă împărătească (precum Onna-San-no-Miya, care, în plus, mai are şi un frate împărat), să aibă obârşie aleasă pe linie maternă (Fujitsubo), sprijin politic (Aoi), copii (Akashi) sau rang înalt (Rokujō).

Când un bărbat se căsătorea din dragoste, nu pleca să locuiască la soţie, aceasta neavând o familie care să prezinte interes pentru ascensiunea lui politică şi socială. Însă o femeie de rang aristocratic îşi primea soţul la ea acasă şi îi creştea copiii, continuând să beneficieze de sprijinul familiei sale. De aceea, Murasaki nu a putut deveni niciodată, oficial, soţia principală a lui Genji, deşi tatăl ei fusese, la rândul său, prinţ. Mama fiind însă doar fiică de guvernator de provincie, mezalianţa s-a răsfrânt asupra poziţiei sociale a fetei.

Nu erau neobişnuite căsătoriile între unchi şi nepoate sau între mătuşi şi nepoţi. Căsătoria lui Genji cu Aoi, care îi e mătuşă, este în roman primul dintre nenumăratele cazuri de nefericire provocată de căsătoriile aranjate, dovedind cu fermitate că doar alianţa contează, pe când sentimentele nu au nici o valoare. Şi atunci, la ce bun sensibilitatea poetică? Poezia era absolut esenţială ca mijloc de stabilire a unui contact, de încurajare a dragostei, de cultivare a unei relaţii. Aici ea devine de prisos. Aşa se explică faptul că Aoi nu scrie nici măcar un singur poem, deşi e aristocrata perfectă conform standardelor timpului. Este nu numai fiica ministrului din Stânga, ci şi prinţesă de gradul întâi, Ōmiya, mama ei, fiind sora împăratului. Totuşi, în concepţia înalţilor aristocraţi din Heian, lipsa de rafinament manifestată prin ignorarea poeziei nu avea cum să ducă la o căsnicie fericită. De aceea, Genji este absent în cea mai mare parte a timpului şi o vizitează după bunul lui plac, aşa cum îşi vizita şi alte soaţe sau iubite.

Două cuvinte întâlnite la tot pasul în roman sunt „rang“ şi „obârşie“, rangul înalt fiind socotit chiar o virtute câştigată prin comportare exemplară şi fapte bune într-o viaţă anterioară. În secolul al XI-lea existau la Curte zece ranguri, fiecare dintre ele fiind subîmpărţit în două trepte. Rangurile Unu – Cinci erau acordate de împărat, pe când celelalte, de Marele Consiliu de Stat. De rangul de la Curte depindeau atât postul în guvern, cât şi veniturile.

Viaţa era dominată de un cod de reguli bine precizate, respectate de curteni şi doamne, după rang şi poziţie. Reglementările se făceau până în cele mai mici amănunte: tipul de trăsură pe care aveau voie să o folosească, poarta pe care puteau intra în palat, numărul de însoţitori, culoarea veşmintelor şi multe altele. Costumele oficiale aveau culori diferite în funcţie de rang şi regulile erau respectate cu stricteţe. De exemplu, roşu-închis bătând în violet era atribuit numai nobililor cu rang înalt şi prinţilor. Simţim din plin amărăciunea lui Yūgiri, obligat să poarte verde-gălbui, fiind ţintuit la Rangul Şase de către tatăl său, Genji, până la terminarea studiilor, deşi alţi copii de aristocraţi nu treceau prin asemenea încercări.

Ca să înţelegem mai bine cât de stricte erau normele, poate merită amintit şi faptul că un mesager nu putea transmite mesajul direct unui stăpân de rang înalt, ci doar prin câţiva intermediari. Nici nu avea voie să vadă intermediarii următori, ci doar pe acela căruia îi înmâna mesajul, iar perdelele şi paravanele ajutau şi ele la păstrarea distanţei.

Obârşia era criteriul de bază în aprecierea unei persoane. Înţelegem acest aspect încă din primul capitol al romanului. Mama lui Genji este hăituită de rivalele furioase pentru locul pe care îl ocupa în inima Împăratului, în ciuda obârşiei sale nu dintre cele mai alese. Un alt exemplu ni-l oferă soţia iubită a lui Genji: deşi fiica nelegitimă a unui prinţ imperial, Murasaki se bucură de un statut privilegiat faţă de cel al lui Akashi, fată de guvernator de provincie. Mai mult, fiica lui Akashi va fi crescută de Murasaki, socotită de obârşie aleasă şi mai potrivită pentru a-i da educaţie. Murasaki va pierde însă, la rândul ei, cel puţin oficial, în faţa fetei Împăratului Suzaku.

Dintre personajele feminine ale romanului, Akashi este poate cea mai talentată la caligrafie, muzică şi poezie. Genji recunoaşte asta, la fel şi alţii. Însă, cu toate că este mama viitoarei împărătese, nu are libertatea meritată, Genji nelăsând-o nici măcar să îşi crească singură copila. Numai cu preţul unor compromisuri şi umilinţe dureroase i se permite să participe la viaţa înaltei societăţi.

Povestea lui Genji ne oferă tabloul Curţii Imperiale Heian în întregul său nu doar prin sublinierea tradiţiilor vremii, dar şi prin întreţinerea iluziei de strălucire aristocratică. Însuşi personajul principal este poreclit „Genji Strălucitorul“. Deşi zămislit de o concubină de rang modest, a fost un model desăvârşit al tuturor virtuţilor epocii: ameţitor de chipeş, mereu îndrăgostit, caligraf şi poet fără egal, muzician şi dansator neîntrecut, dovedind în toate un bun-gust demn de invidiat. Şi totuşi, nu este eroul perfect, pentru că suferă şi eşecuri: Utsusemi fuge de el, Yūgao îi moare în braţe, bătrâna Gen-no-Naishi îl pune în situaţii penibile, Tamakazura îi scapă printre degete şi se mărită cu Higekuro.

Înclinaţia către splendoare şi eleganţă a romanului cuprinde atât ceremoniile şi spectacolele, cât şi evenimentele de zi cu zi, deoarece autoarea a înţeles ritualurile ca pe un ansamblu de atitudini faţă de lume, ca fiind însăşi viaţa spirituală. Ele s-au strecurat în concepţia religioasă, în maniera artistică, în trecerea spre nefiinţă. Sunt nelipsite la învestirea unei consoarte cu titlul de împărăteasă, cu prilejul împlinirii a cincizeci de zile de la naştere, la majorat, căsătorie şi înmormântare. Toate ocupă un loc de seamă în roman, lăsându-ne să descoperim gustul pentru măreţie şi rafinament al aristocraţilor din acea vreme. Aspiraţia către frumos le-a dominat gândirea, găsindu-şi expresia în diferite forme artistice. Poezia, caligrafia, muzica etc. au devenit adevărate vehicule pentru transmiterea emoţiilor.

Aristocraţii de la Curtea Heian îşi petreceau cea mai mare parte a timpului cu ceremoniale, cultivând totodată gustul pentru frumos, care a atins culmi atât de înalte, încât a ajuns să le domine viaţa. Petrecerile nu erau rare şi oaspeţilor li se turna sake după rang. Cu asemenea prilejuri se recitau poeme sau se cântau balade. Uneori, zorii nu îi alungau la culcare, ci se apucau cu toţii să improvizeze un concert.

Timpul liber şi-l petreceau jucând go ori sugoroku sau organizând fel de fel de întreceri de evantaie, miresme, picturi, caligrafie şi, nu în ultimul rând, de poeme. Bărbaţii se mai distrau cu un joc cu mingea numit kemari, socotit şi el un fel de artă rafinată (după cum reiese din discuţia lui Genji cu grupul de tineri care îl practică), ori cu întreceri de tragere cu arcul.

Deşi bărbaţii domină acţiunea, cititorul îi cunoaşte, îndeosebi pe Genji, prin intermediul femeilor. Impactul intrigilor de la Curte se resimte cu precădere în traiul femeilor, care sunt totuşi excluse din viaţa publică. Ele sunt personajele pasive care aşteaptă, neavând nici măcar dreptul la iniţiativă. Ce aşteaptă? Să fie vizitate seara şi părăsite în zori.

Femeile aristocrate duceau o viaţă de interior, comunicând doar prin intermediari sau scrisori. Înconjurate de doamne de onoare şi servitoare, ele nu aveau nici o îndatorire (nu se ocupau nici măcar de copii), însă le lipsea intimitatea. Erau despărţite de tot ce se afla în jurul lor prin paravane sau, în cel mai bun caz, de perdele. Ieşeau la lumină cu ocazia pelerinajelor la temple sau a unor petreceri, dar şi atunci ascunse după evantaie. Templele, atât budiste, cât şi şintoiste, fiind situate în locuri de o frumuseţe greu de închipuit, pelerinajele se numărau printre marile, dar puţinele lor distracţii. Femeile se bucurau de asemenea evadări din „temniţa“ casnică întunecată, chiar dacă zăreau peisajul luminos doar prin îmbinarea dintre perdelele sau storurile trăsurilor.

Se cere amintită şi o categorie de femei ce poate fi socotită de fapt „personaj colectiv“, cu rol important în viaţa de la Curte: cea a doamnelor de onoare de obârşie aleasă. Ele nu aveau de îndeplinit doar simpla misiune de a-şi servi stăpânul sau stăpâna, ci li se cerea să fie talentate la caligrafie şi poezie, gata să răspundă oricând în locul lor şi să poarte o conversaţie care să le facă cinste acestora. Li se cerea, de asemenea, să fie frumoase şi să aibă maniere fără cusur. Nu de puţine ori se ţinea cont de sfatul lor şi deveneau prietene de încredere. Cu toate acestea, noi le cunoaştem numai datorită stăpânilor, ele apărând şi dispărând discret de pe scena vieţii.

Într-o lume în care femeia rămânea ascunsă bărbatului cu ajutorul storurilor, perdelelor, paravanelor şi evantaielor, scrisorile, caligrafia, poezia, muzica şi diferitele întreceri (awase) au devenit mijloace de redare a unui dialog rafinat, iar miresmele specifice şi culorile veşmintelor întregeau bunul-gust atât de admirat în epocă. Îmbinarea aromelor se supunea unor metode complexe, având drept rezultat obţinerea unei miresme specifice într-o vreme când îmbrăcămintea excesiv de complicată se curăţa greu. Genji însuşi era admirat pentru măiestria cu care obţinea esenţele, parfumul anunţându-i sosirea şi stăruind în urma lui după plecare. Vopsirea ţesăturilor a atins un nivel înalt de pricepere şi frumuseţe, aspect ce ni se dezvăluie în excelenta armonizare a culorilor ivite din straturile de veşminte, în număr de cinci până la douăsprezece, în funcţie de vreme sau de importanţa ocaziei. Fiecare strat este mai scurt la mâneci şi la poale decât precedentul, punând în evidenţă eleganţa şi farmecul purtătoarei.

Revenind la modalităţile de comunicare, scrisorile se trimiteau rulate de-a latul hârtiei sau pliate de mai multe ori de-a lungul ei şi apoi legate cu o panglică la mijloc. Scrisorile sau răvaşele erau de regulă însoţite de o crenguţă de cireş ori de prun, de flori de nalbă, de o crizantemă sau de un bulb de stânjenel, asortate cu nuanţa hârtiei, cu anotimpul şi conţinutul. Prilejul de a scrie ivindu-se adesea, curtenii purtau mereu asupra lor fâşii înguste de hârtie, pe care le foloseau, după caz, pentru vreun bileţel de dragoste sau un poem. Nu exista cale mai sigură de a cuceri inima unei doamne decât un poem bun, scris frumos şi tocmai pe hârtia potrivită. Pe de altă parte, un scris neîngrijit, o aluzie neluată în seamă sau o potrivire nefericită de culori din partea doamnei stingea pe loc pasiunea curteanului.

Aşadar, într-o vreme când distanţa fizică era pregnantă, s-a găsit o cale de comunicare prin intermediul poeziei, de multe ori transmisă prin scrisori. Astfel, scrisoarea a devenit, cu siguranţă, un obiect purtător de forţă magică, cu atât mai mult cu cât scrisul trăda o anumită identitate, de o importanţă covârşitoare într-o relaţie. Nu o dată înţelegem că el se dovedea chiar mai important decât conţinutul.

Caligrafia, considerată de aristocraţii vremii „oglinda sufletului“, era prima care câştiga inima unui bărbat, înainte să desluşească mesajul. Scrisul dezvăluia mai bine obârşia, sensibilitatea şi caracterul persoanei decât ar fi făcut-o cuvântul rostit sau chiar conţinutul scrisorii, deşi aceasta se afla atunci la rang de artă magică. Aristocratului i se ofereau zilnic prilejuri să aştearnă pe hârtie scrisori sau răvaşe şi de felul cum se achita de o asemenea îndatorire depindea aprecierea lui şi locul pe care îl ocupa în lume sau în sufletul altor persoane. Nu erau trecute cu vederea nici semitonurile tuşului, fiecare amănunt scoţând în evidenţă sensibilitatea la frumos şi elegant.

Cea mai importantă dintre virtuţi, cel mai demn de luat în seamă criteriu de evaluare a bărbaţilor şi femeilor de la Curte era sensibilitatea faţă de caracterul emoţionant inerent al lucrurilor, mono no aware (lacrimae rerum ori „patetismul lucrurilor“). Ca estetică, acest concept a cuprins toate domeniile artei, dar a atins forma perfectă de exprimare în poezie. Volumul de faţă cuprinde 632 de poeme waka (589 din roman şi 43 ale poetei Akiko Yosano, aşezate la începutul fiecărui capitol). Sunt compuse din 31 de silabe alternând 5/7/5/7/7, ceea ce le conferă ritmul. Cel mai frecvent, sunt un mijloc de comunicare între îndrăgostiţi, scoţând în relief mai degrabă seducţia prin poezie decât arta seducţiei. Nu întâlnim în roman vreo scenă de dragoste, aşa cum ne-am aştepta mai ales după ce îl cunoaştem bine pe Genji, dar la tot pasul ne întâmpină aluzii pe care suntem tentaţi să le descifrăm pentru a ajunge la miezul lucrurilor. Schimbul de poeme se înteţeşte pe măsură ce relaţia se adânceşte, iar poemul de „a doua zi dimineaţa“ face parte din eticheta obligatorie.

Există de asemenea poeme ce servesc în roman ca punte între două persoane care nu ar putea sta de vorbă altfel, din cauza diferenţei de statut social. Sau, dacă vorbesc, intervine complicatul limbaj onorific ce lipseşte din poeme. Aici ne întâmpină comunicarea de la suflet la suflet, netrecută prin filtrul elaboratelor formule de adresare.

Poemele pot de asemenea lega evenimente şi scene ce par îndepărtate unele de altele în spaţiu sau în timp, oferind o reţea subtilă de legături contextuale care au totodată rolul de a sublinia relaţiile complicate dintre personaje. Nu în ultimul rând, poemele sub formă de dialog dau o dinamică şi o supleţe aparte romanului, dar nu se pot trece cu vederea nici cele „independente“, care scot în evidenţă singurătatea personajului, punctând o durere sau o stare emotivă.

Nici un eveniment important nu este neglijat: naşterea se însoţeşte de un munte de poezii de felicitare; o fată nu poate fi curtată decât prin waka; plecarea cuiva drag din lumea celor vii este de asemenea exprimată prin poezie, în centrul imaginii aflându-se roua sau visurile spulberate.

În roman se plânge mult, dar nu atât de durere şi supărare, cât mai ales de emoţie. Este vorba aici de sensibilitatea trezită îndeosebi de „patetismul lucrurilor“, de înduioşarea pe care ele o stârnesc. Cei cărora le lipseşte această însuşire nu pot fi oameni buni, iar una dintre manifestările lipsei de sensibilitate o constituie incapacitatea de a scrie poeme. Kokiden nu scrie nici măcar unul. Şi nici Aoi, prima soţie a lui Genji.

Muzica a jucat un rol deosebit în viaţa de zi cu zi a aristocraţilor din Heian-Kyō. Le plăcea nu numai să asculte muzică, dar fiecare ştia să cânte la cel puţin un instrument. Pe lângă evenimentele muzicale prilejuite de sărbători anuale sau de ceremoniale familiale ori oficiale, pe parcursul romanului întâlnim nenumărate concerte improvizate la Palat sau la vreun conac din capitală. Pentru a sărbători cea de a cincizecea aniversare a fostului împărat, Genji pregăteşte un concert măreţ şi o învaţă pe fiica acestuia, pe care o ia de soţie, să cânte la kin. Cele patru instrumentiste – Akashi (la biwa), soţia preferată, Murasaki, (la wagon), fiica lui Akashi (la sō-no-koto) şi Onna-San-no-Miya (la kin) – simbolizează echilibrul şi armonia de la Rokujō-in, subliniată, în final, prin vizita pe care Genji le-o face după concert, comparându-le cu florile caracteristice fiecărui anotimp. Autoarea descrie în detaliu personajele, instrumentele, lecţiile de muzică, spectacolul în sine, după care se opreşte la o discuţie pertinentă despre muzică şi anotimpuri.

Genji este un bărbat elegant şi rafinat. Vedem şi simţim asta la tot pasul, dar felul în care îşi orchestrează conacul din Rokujō stă ca o încununare a eforturilor sale, iar cele patru anotimpuri par adevărate personaje pe scena bunului-gust, cu greu distingându-se de artă. Memorabile sunt grădinile soţiilor de la Rokujō-in, fiecare amintindu-i protagonistului diverse episoade din viaţă şi legând astfel trecutul de prezent. Trecutul personajelor este mereu viu, de parcă ele însele ar mărturisi cât de dulce e amintirea. Autoarea dă o notă de prosperitate, bucurie şi eleganţă acestei perioade din viaţa lui Genji prin felul cum vede o zi ideală de primăvară, punând aspectele pozitive ale naturii în legătură cu viaţa lui şi cu grădina fără pereche a soţiei iubite, ce lasă impresia că Paradisul a coborât pe pământ. Murasaki Shikibu nu este doar o mare iubitoare a descrierii naturii; îi place să armonizeze cu măiestrie lumea naturală exterioară cu trăirile interioare ale personajelor, dând astfel romanului o mare adâncime psihologică şi o frumuseţe lirică impresionantă. Natura din Heian-Kyō şi din împrejurimi se manifestă şi ea ca un personaj viu care interacţionează cu oamenii şi le influenţează viaţa şi simţămintele.

Fiecare anotimp îşi etalează propriul farmec, iar sensibilitatea cu care este perceput acesta devine o trăsătură de caracter esenţială. Preferinţa pentru anotimpul iubit duce chiar la o „întrecere a anotimpurilor“, pe parcursul căreia participanţii compun poeme şi folosesc aluzii literare pentru a preamări anotimpul ales. În Povestea lui Genji, bătălia se dă între primăvară şi toamnă. Câştigătoarea este fiica lui Rokujō, ea remarcându-se cu atâta forţă, încât primeşte porecla Akikonomu („iubitoare a toamnei“).

Toamna este de fapt anotimpul favorit al literaturii clasice, ea stârnind cel mai bine sentimentul de compasiune faţă de tot ce este fragil şi lipsit de vlagă: frunzele cad neputincioase la pământ; picăturile de ploaie vor parcă să readucă la viaţă flori ofilite; căprioarele plâng tânguitor pe povârnişurile sărăcite de verdeaţă şi biciuite de vânturi; nelipsita ceaţă învăluie întreg peisajul, lăsându-te doar să ghiceşti cum arată.

Competiţiile îşi aveau originea în lunga tradiţie a plăcerii de „a compara“ (awase) şi constatăm, în câteva situaţii, că frumosul transcende chiar şi noţiunea de putere. Genji nu este un politician ambiţios, ci în primul rând un bărbat sensibil. În capitolul Întrecere de rulouri pictate esteticul învinge politicul, accentul punându-se pe pregătirea riguroasă a evenimentului, pe ritualuri şi pe prezentarea picturilor prin discuţii detaliate ce dau măsura cunoştinţelor dobândite de cei implicaţi, inclusiv de doamnele de onoare din cele două tabere: ale Consoartei din Kokiden, fiica lui Tō-no-Chūjō, şi ale protejatei lui Genji, Akikonomu. Cea din urmă câştigă inima prinţului moştenitor graţie talentului ei la desen, iar poziţia la Curte îi este consolidată tocmai datorită sensibilităţii cu care Genji şi-a zugrăvit singurătatea şi suferinţele din exil, în ciuda eforturilor rivalului său care a angajat pictori renumiţi, răsplătindu-i cu mărinimie.

Aşadar, întrecerea devine o metaforă pentru arena politică, avându-i ca adversari pe Genji şi Tō-no-Chūjō, altfel vechi prieteni. O putem considera totuşi o bătălie pentru supremaţie între primele două familii ale Curţii Imperiale, iar eforturile aproape comice ale lui Tō-no-Chūjō contrastează cu purtarea calmă şi elegantă a lui Genji.

Eroul idealizat în prima parte lasă treptat locul unui personaj diferit, atmosfera fiind dominată de tristeţe, ce pare mult mai reală. Acţiunea pierde treptat din măreţie şi devine mai lăuntrică, simţim personajele mai aproape de sufletul nostru. Cunoaştem şi partea sumbră a vieţii: mâhnirea provocată de conştientizarea vremelniciei sale. Nici Genji nu reuşeşte întotdeauna să se bucure până la capăt de o petrecere, de un eveniment, de o întâlnire, fără să îşi amintească de caracterul efemer al existenţei. Ştie prea bine că lumea pământeană este locul suferinţei universale, că trebuie să renunţe la plăceri pentru a putea păşi pe calea mântuirii, că retragerea la mănăstire şi închinarea vieţii exclusiv rugăciunilor pot duce la eliberarea de dorinţe, de durere şi de spaima de moarte. Vrea uneori să se călugărească, dar pe de altă parte este fericit că mai există o mulţime de legături şi îndatoriri ce îl ţin înlănţuit printre păcătoşi, chiar şi numai cu gândul. Ruptura trebuie să fie completă pentru a putea duce o viaţă monastică. Şi nu o lasă nici pe Murasaki să facă pasul. Dorinţa ei de a se călugări nu izvorăşte din propria credinţă, nici nu vine în urma confruntării cu moartea, ci este dată de nesiguranţa căsniciei şi de nestatornicia lui Genji, chiar dacă lui nici prin cap nu-i trece să o părăsească.

Budismul este exact opusul şintoismului, „calea zeilor“ preamărind bucuria existenţei şi acceptând cu recunoştinţă darurile vieţii şi ale naturii. Şi totuşi, cele două religii au coexistat paşnic de-a lungul istoriei.

Apoi, în sufletul japonezilor şi-a croit drum interacţiunea dintre cele două principii – masculin, luminos şi progresiv (yang), şi feminin, întunecos şi regresiv (yin) – care dau naştere tuturor fenomenelor prin influenţa lor asupra celor cinci elemente esenţiale (focul, apa, lemnul, metalul şi pământul). Acestea au o mulţime de alte caracteristici care, deşi opuse, sunt complementare, constituind împreună toate forţele universului ce menţin nu numai coeziunea, ci şi continuitatea sa. Le descoperim la o seamă de ritualuri şintoiste prezente în roman.

Sub influenţa budismului, dar mai ales datorită credinţei puternice în spiritualitatea munţilor, o seamă de asceţi au intrat în zonele lor sacre, unde au practicat fel de fel de exerciţii aspre, în urma cărora s-au încărcat energetic cu forţa zeităţilor ce sălăşluiau acolo şi au devenit cunoscuţi pentru activităţile magico-religioase. În Povestea lui Genji întâlnim la tot pasul călugări-vraci, gata de ritualuri de exorcizare a duhurilor rele sau de vindecare a unor boli inexplicabile.

O altă idee ce revine frecvent, marcând personajele, este aceea a karmei, a influenţării destinului de către acţiuni deja petrecute şi a legăturii cu ceilalţi într-o viaţă anterioară, aşa cum o explică şi Genji Strălucitorul în nenumărate situaţii. Este atât de înrădăcinată în mintea lui, încât ne stârneşte uneori zâmbetul prin superficialitatea împrejurării în care o încadrează.

Revenind la ritualuri, cele budiste se desfăşoară în temple, capele sau chiar în case, iar evenimentele sunt sobre şi au caracter ezoteric tocmai pentru că budismul pune accentul pe suferinţa umană. Sărbătorile şintoiste, în schimb, se desfăşoară în sânul naturii venerate, spre bucuria tuturor. Procesiunile sunt uneori însoţite de muzică şi dans, evenimentele căpătând un aer festiv.

Povestea lui Genji este şi o preţioasă sursă etnografică. Dintre sărbătorile şintoiste anuale care s-au perpetuat până în zilele noastre, s-ar cuveni amintite cel puţin două: Sărbătoarea Kamo (din Kyōto) şi cea închinată Templului Kasuga (din Nara). Remarcabilă este energia cu care Murasaki Shikibu descrie tumultul străzilor şi sensibilitatea la frumuseţe. În faţa splendorii alaiului strălucitor al lui Genji, până şi firele de iarbă „îşi pleacă, sfioase, capetele“.

Sărbătoarea Kamo din luna mai, despre care se spune că datează din anii 586-587, moşteneşte multe dintre vechile ritualuri, nelipsite fiind cele de purificare, dar şi pe cel mai solemn dintre ele, menţionat şi în roman: miare-shinji („onorabila naştere“), înfăţişând apariţia spiritului divin.

Sărbătoarea din Nara se desfăşoară şi în zilele noastre, la jumătatea lunii decembrie. Este un eveniment festiv unic prin faptul că păstrează toate ritualurile şintoiste specifice unei asemenea sărbători şi o gamă variată de cântece şi dansuri preluate de pe continent, dar care au dispărut de mult din ţara de origine. Templul Kasuga le-a transformat în autentice ofrande culturale pentru bucuria zeilor veniţi să sălăşluiască aici.

Nu se poate trece cu vederea Kagura, un act de comunicare între zeităţi şi comunitate, devenit posibil prin intermediul dansului şi muzicii. Sunt încă multe, foarte multe sărbători şi ritualuri şintoiste, dar şi dansuri chinezeşti şi coreene cărora autoarea le-a acordat atenţia cuvenită, însă nu îmi propun să mă opresc acum asupra lor. Doresc totuşi să subliniez că elementul comun este „frumosul“, care pătrunde în inima romanului sub cele mai variate manifestări, desluşindu-se cu uşurinţă.

Sensibilitatea la frumuseţe se exteriorizează şi prin dar. Formă esenţială de exprimare a simţămintelor, oferirea darului – în roman, de cele mai multe ori, un veşmânt pus pe umărul celui care impresionează sau un rând de veşminte – este un fenomen complex, simbol al unei relaţii ce pătrunde adânc şi peren în spiritul de grup al culturii japoneze, dar şi un important criteriu în afirmarea propriului statut social, înscriindu-se în categoria gesturilor ritualice şi nelipsind de la vreun eveniment personal ori public.

Sub influenţa vechilor credinţe populare japoneze, a taoismului şi a practicilor şamanice din şintoism, un loc de seamă îl ocupă în Povestea lui Genji superstiţiile: păianjenul vesteşte oaspeţi; se vorbeşte despre direcţii de bun sau de rău augur; se ia în considerare cu stricteţe direcţia în care se mişcă Zeul Nakagami, deplasarea oamenilor odată cu el fiind strict interzisă. După cele şase tipuri de zile din vechiul calendar lunar, Cancelaria Divinaţiei stabileşte nunţile, înmormântările şi alte evenimente familiale; până şi pentru spălatul părului se consultă calendarul. Lucrurile de bun augur şi cele cu ghinion sunt bine delimitate din primele zile ale anului. Moartea este considerată maculantă, iar cei care vin în contact cu ea evită oamenii şi sunt, la rândul lor, evitaţi. Nu se trece cu vederea nici posedarea fiinţelor de către spirite ale morţilor plecaţi din lumea pământeană cu sufletul plin de ranchiună, dar şi de spirite în viaţă, practicile de exorcizare fiind mai mult sau mai puţin eficiente, însă amănunţit descrise.

În egală măsură, Murasaki Shikibu acordă atenţie ajutorului divin. În timpul exilului la Suma, spiritul tatălui lui Genji îşi face apariţia într-o noapte furtunoasă ca să îl salveze de la pieire şi să îi îndrume paşii spre femeia care îl ajută să obţină controlul asupra tronului, zămislindu-i o fată ce ajunge împărăteasă.

Pe lângă faptul că Povestea lui Genji constituie un cuprinzător tablou de epocă, nu este doar o sursă de informaţii, ci o preţioasă lucrare literară ce îşi merită pe deplin calificativul de „capodoperă absolută a literaturii japoneze“, aşa cum a numit Yasunari Kawabata primul roman psihologic al lumii. Desluşim trăiri bine conturate, pe un fundal realist, populat cu personaje credibile ale căror gânduri şi emoţii se dezvăluie fără rezerve. Romanul cuprinde 54 de capitole, iar acţiunea se întinde pe parcursul a 75 de ani şi implică trei generaţii şi patru domnii.

Din punct de vedere al structurării evenimentelor, autoarea ne surprinde de multe ori prin aluzii vagi, ca să aflăm mai târziu răspunsurile la întrebările ce ne-au chinuit o vreme. Ba uneori chiar lasă impresia că pune memoria sau imaginaţia cititorului la grea încercare. Dacă unele episoade par răzleţe, conexiunile se fac pe parcurs şi vin să întregească unitatea artistică a cărei formă este conturată cu grijă.

O acţiune poate să înceapă într-un capitol şi să dispară în următoarele, ca să fie reluată cu mai multă forţă apoi. Între timp, alte acţiuni secundare devin de sine stătătoare, urmându-şi cursul propriu. În alte situaţii, se suprapun şi se complică într-o manieră pur realistă. Ceea ce poate părea la prima vedere o succesiune de întâmplări se dovedeşte a fi o poveste închegată, cu legături bine gândite, pe care cititorul le descoperă ulterior.

Alteori, Murasaki Shikibu vorbeşte despre un personaj pe care nu l-a mai pomenit, lăsând cititorului impresia că îl cunoaşte bine (şi iarăşi, acesta crede că memoria îi joacă feste), ori pune personajele să vorbească despre cineva (de obicei un tip de erou) care va apărea în fluxul acţiunii într-un capitol ulterior (Yūgao şi fiica ei, Tamakazura). Tocmai felul cum rezolvă enigmele şi poziţia singulară de femeie care şi-a închinat tinereţea studiului clasicilor chinezi – apanaj al bărbaţilor – i-au deschis calea spre încăperile Împărătesei Shōshi, fiica lui Michinaga. Dacă nu ar fi beneficiat de reputaţia literară, ar fi fost exclusă din înaltele cercuri de la Curte, nefiind de cea mai aleasă obârşie.

Data naşterii autoarei este controversată, cele mai sigure surse menţionând-o între 973-977. S-a născut într-o familie de cărturari, străbunicul ei fiind un poet renumit. Aparţinea unei ramuri minore a familiei Fujiwara. Tatăl ei a fost un demnitar ambiţios, dar nu a reuşit să urce prea mult pe scara socială şi politică, ocupând de două ori posturi de guvernator de provincie. A fost căsătorită cu un Fujiwara mult mai în vârstă, care a lăsat-o văduvă în scurtă vreme.

Lumea o ştia ca Shikibu, după postul de dregător ocupat de tatăl ei în Ministerul Ceremoniilor şi Învăţământului, iar porecla Murasaki a primit-o datorită personajului îndrăgit de cititorii de la Curte – soţia preferată a lui Genji.

Angela Hondru

Nota traducătoarei

După ce am parcurs primele trei capitole ale romanului Genji Monogatari în transliterările integrale ale lui Akiko Yosano, Jun’ichirō Tanizaki şi Fumiko Enchi, am ales să folosesc varianta poetei Akiko Yosano¹, creând, prin intermediul traducerii, un Genji pe care îl pot considera „al meu“. La fiecare dintre variantele menţionate, simţisem un „ceva personal“ inconfundabil, iar după ce am citit şi câteva aprecieri critice la adresa traducerilor în alte limbi, am înţeles că nu există două transpuneri identice şi că traducătorul trebuie să găsească soluţia ideală pentru cititorii lui. Nealterând mesajele şi sensibilitatea lui Murasaki Shikibu, dar nici redarea modernă realizată de Akiko Yosano, am încercat să aduc Povestea lui Genji în secolul XXI şi nu să port cititorul înapoi, într-un registru literar apropiat secolului al XI-lea.

Capitolele din traducerea de faţă se axează pe viaţa lui Genji, de la naştere şi până la moarte (a trăit 52 de ani), iar cele care i-ar fi urmat (capitolele 42-54), avându-i în prim-plan pe Niou şi Kaoru, succesorii lui, sunt prezentate în Sinopsis. Am considerat că, pentru început, cititorul român se va mulţumi cu tabloul Curţii Imperiale oferit de Genji şi anturajul său, urmând ca la o ediţie viitoare să beneficieze şi de ultima parte (de fapt, ultima treime), care vine să se aşeze în oglinda primelor două, cu deosebirea că acţiunea se petrece în satul Uji, la sud de capitală.

Aş dori să menţionez câteva particularităţi ale Epocii Heian care au ridicat dificultăţi la traducere. Curtenii nu erau cunoscuţi după nume, ci după funcţie. Aceasta se schimba pe măsura promovării şi, dacă aş fi ales să folosesc drept nume al personajului funcţia la zi, aş fi îngreunat lectura romanului prin confuziile create, iar numele personajelor principale ar fi ajuns astfel la câteva sute. Cititorul nu ar mai fi ştiut despre cine este vorba, mai cu seamă că pe parcurs apar mai multe personaje cu aceeaşi funcţie. De aceea am preferat să păstrez funcţia iniţială sau porecla, semnificaţia traducând-o (şi la nevoie explicând-o) în Glosarul de nume. Când reprezintă numele, funcţia este scrisă cu majusculă pentru a evita neclarităţile. De exemplu, dacă aş fi folosit numele „Sadaijin“ în capitolul 32 şi nu aş fi precizat funcţia în loc de nume, scrisă cu majusculă, cititorul s-ar fi gândit la socrul lui Genji, însă aici este vorba despre alt Ministru de Stânga.

Am renunţat la menţionarea rangurilor de „prinţ“ şi „prinţesă“, ele nefiind concludente pentru cititorul modern. Mi-ar fi fost greu să o numesc „prinţesă“ pe Suetsumuhana doar pentru că tatăl ei a fost Prinţul Hitachi, dar să nu o numesc aşa pe Aoi (soţia principală a lui Genji, a cărei mamă a fost sora împăratului) numai pentru că tatăl ei, deşi unul dintre cei mai puternici oameni din stat, nu este „prinţ“. Dacă aş fi fost fidelă transliterării lui Akiko Yosano (şi cu siguranţă şi originalului), unde „prinţii“ şi „prinţesele“ nu poartă nume, cititorul chiar nu ar mai fi ştiut despre cine este vorba.

S-a întâmplat să folosesc un nume cu mult înainte ca personajul respectiv să fie cunoscut astfel în textul japonez. De exemplu, fiul lui Genji, Yūgiri, este identificat aşa în original doar în capitolul 39, în urma poemului pe care i-l adresează văduvei prietenului său, Kashiwagi, deşi cititorul român îl ştie cu acest nume încă din capitolul 9.

Femeile erau cunoscute în general după funcţiile taţilor, soţilor sau fraţilor, ori îşi primeau numele de la clădirile imperiale (ex. Umetsubo), de la străzi sau cvartale (ex. Rokujō), de la flori (ex. Asagao), de la poeme compuse de ele sau adresate lor (ex. Oborozukiyo, Hanachirusato, Tamakazura), de la porecle (ex. Akikonomu), de la incidente diverse, ca Yūgao („regina-nopţii“), floarea găsită pe gardul unei case nu tocmai arătoase, care a atras după sine aventura amoroasă ce s-a soldat cu decesul fetei. Am renunţat la aceeaşi poreclă aferentă mai multor personaje tocmai pentru a nu da naştere la confuzii (ex. Miyasudokoro).

Se cer amintite câteva reguli folosite în prezenta traducere: am pus în paranteză sufixe reprezentând cuvinte precum „câmpie“, „râu“, „templu“ etc. atunci când ele sunt cuprinse în denumirea japoneză, ca de exemplu (râul) Nakagawa, a doua parte a numelui japonez însemnând „râu“.

Vocea autoarei inserată în text, ce întrerupe şirul povestirii, am marcat-o prin alt tip de caracter, iar comentariile ei explicative le-am trecut la note de subsol, cu menţiunea „n.a.“. La fel am procedat cu poeziile citate de autoare. La alte poezii nu am făcut trimiteri la culegeri renumite întrucât nu ar fi avut relevanţă pentru cititorul român, neexistând traduceri ale volumelor respective. Pentru lămurirea poemelor waka, aproape imposibil de desluşit de către un străin, fiind lăsate şi de Akiko Yosano în original, am folosit ediţia Shōgakukan a romanului Genji Monogatari, care conţine şi explicarea poemelor în limba japoneză modernă. Astfel am reuşit să dau lămuriri în note de subsol, pe care le consider totuşi minimale.

Am explicat jocurile de cuvinte doar acolo unde nu erau transparente, acest procedeu retoric fiind specific poemului waka şi generat îndeosebi de omofonia cuvintelor (ex. matsu = „a aştepta“ şi „pin“; kari = „vremelnic“ şi „gâscă sălbatică“; ama = „călugăriţă“ şi „femeia mării“ / „scufundătoare“, precum şi multe altele, întâlnite la tot pasul).

Cât despre îmbrăcăminte, de altfel nespus de complicată, am ales să las netraduse numele straturilor de veşminte (între cinci şi douăsprezece în cazul femeilor) sau al mantiilor, pentru că explicaţii mai amănunţite ar fi fost în detrimentul cursivităţii. Dacă aş fi ales să le pun la note de subsol, nu aş fi făcut decât să le sporesc fără ca ele să devină clare. Trebuie reţinut că pentru femeia din Epoca Heian importantă era combinarea culorilor şi a nuanţelor, socotită la vremea aceea o adevărată artă. Cred că sunt lesne de închipuit dificultăţile cu care m-am confruntat la traducerea nuanţelor în „epoca de aur a culorii“, cum era considerată Heian. Datorită evoluţiei tehnicilor de vopsire, se ajunsese la producerea a peste o sută de tonuri. Femeile nu puteau fi văzute, dar îşi etalau cu semeţie mânecile pe sub storurile sau perdelele casei şi ale trăsurii, combinaţia de culori şi nuanţe vorbind de la sine despre obârşia purtătoarei.

Aş dori să mai precizez câteva detalii privind dificultatea traducerii romanului de faţă (trecut totuşi prin filtrul unei transliterări moderne), numai pentru a satisface curiozitatea unui cititor care s-ar putea întreba cum arăta textul original, dacă cel transliterat conţine fraze de o pagină sau jumătate de pagină, fără semne de punctuaţie bine delimitate, fraze care se cer împărţite în propoziţii şi acestea, la rândul lor, aşezate într-o ordine logică pentru cititorul român. Vorbirea directă este marcată, dar de cele mai multe ori nu se menţionează vorbitorul (eu i-am specificat „numele“, chiar dacă acel „nume“ sau aluzia la el apare mai târziu în roman). Cei cărora, cu profundă recunoştinţă, le voi mulţumi la sfârşitul acestei note mi-au semnalat în repetate rânduri că nu este clar subiectul câte unui paragraf, care se schimbă de mai multe ori pe parcurs.

Mi s-a întâmplat să nu îmi dau seama dacă propoziţia este afirmativă sau negativă, poate din pricina preferinţei lui Murasaki Shikibu pentru tripla sau cvadrupla negaţie. M-am mai confruntat cu înclinaţia autoarei spre aluzie în locul afirmaţiei directe, spre insinuare în locul explicaţiei. Am încercat să evit repetarea unor cuvinte, îmbogăţind registrul lexical ceva mai sărac, şi am căutat artificii pentru redarea limbajului de politeţe, imposibil de transpus în limba română, dar absolut necesar la vremea aceea (şi nu numai!), pentru că primii cititori ai romanului au fost Împărăteasa, tatăl ei, Fujiwara-no-Michinaga, şi marile doamne de la Curte (aşa cum reiese din Jurnalul scriitoarei). Am ales, de exemplu, să folosesc majuscule pentru cuvintele care, conform regulilor ortografice, ar fi trebuit scrise cu literă mică (ex. Palat, Curte, Sărbătorile însoţite de numele lor, Împăratul în funcţie etc.).

Nu pot trece cu vederea nesfârşitele semne de întrebare pe care mi le-au ridicat poemele waka. O traducere apropiată de text ar fi ciuntit negreşit din farmecul lor, făcând să se piardă frumuseţea alăturării succinte a celor treizeci şi una de silabe, şi poate că cititorul român nu ar fi înţeles de ce asemenea poeme au fost şi sunt considerate o mare artă. În prezentul volum există 589 de waka din textul original şi 43 ale lui Akiko Yosano. Mărturisesc că, din dorinţa de a le reda cât mai atrăgător, am neglijat unele cuvinte ce nu mi s-au părut esenţiale în context. În urma verificării atente a tuturor poemelor waka de către doamna Mayo Nishiike, am reintrodus cuvintele lipsă, încercând să îmi păstrez stilul. Totuşi, îmi asum pe deplin orice posibilă înţelegere eronată a observaţiilor făcute. Doresc să îmi exprim recunoştinţa pentru efortul deosebit, deoarece a avut de luptat, de multe ori, nu numai cu limbajul obscur al originalului, ci şi cu o limbă română uneori criptică.

Adresez calde mulţumiri Excelenţei Sale Kanji Tsushima pentru răbdarea şi rigurozitatea cu care mi-a lămurit pe parcursul procesului de traducere toate „necunoscutele“, aşa cum proceda la orele de limba japoneză cu patruzeci de ani în urmă, cât şi pentru verificarea şi completarea Glosarului de nume, care mi-a dat multe bătăi de cap din pricina lipsei unei terminologii adecvate în privinţa funcţiilor. Ca şi în cazul poemelor waka, îmi asum orice posibilă înţelegere eronată a funcţiilor sau rangurilor.

Doamna Satoko Horiguchi m-a ajutat, prin intermediul distinsei Mayo Nishiike, să verific dacă am interpretat corect poemele waka ale poetei Akiko Yosano de la începutul fiecărui capitol, poeme ce nu sunt explicate nicăieri. Le mulţumesc amândurora pentru amabilitate, asigurându-le totodată că am revenit asupra acelora pe care iniţial le-am abordat greşit.

Ca să ajung să traduc waka, am beneficiat, mai bine de un an, de preţioasa îndrumare a domnului Joji Ōiwa, care, la rândul lui, s-a documentat cu atenţie. Când ajutorul a încetat din motive de sănătate, nu-mi mai era frică de waka, iar sprijinul providenţial s-a ivit de data aceasta în persoana domnului Hidehiro Hosaka, prin materialele valoroase puse la dispoziţie, incluzând şi ediţia Shōgakukan a romanului Genji Monogatari, în traducerea şi interpretarea profesorilor Akio Abe, Ken Akiyama, Gen’ei Imai şi Hideo Suzuki.

Ajungând la rubrica „recunoştinţă“, aş dori să le mulţumesc din suflet prietenilor mei Dorin Niculcea şi Florin Grancea pentru sugestiile oferite în urma lecturii integrale a manuscrisului (Dorin, prima variantă, Florin, pe cea de-a doua, îmbunătăţită datorită comentariilor pline de umor ale lui Dorin, care i-ar fi distrat cu siguranţă şi pe cititori), ele ajutându-mă să înţeleg ce poate crea dificultăţi de lectură cititorului. Am ţinut totodată seama de observaţiile Cristinei Panaite, după ce a parcurs primele cincisprezece capitole. Am acordat astfel atenţie unor amănunte pe care le-aş fi scăpat din vedere. Îi sunt profund recunoscătoare pentru sugestiile pertinente.

Fără sprijinul moral al profesorului Shunsuke Okunishi şi al Vioricăi Ungurianu, şi fără încurajările fiicei mele, Oana, aş fi abandonat pesemne sarcina grea asumată, căci ispita renunţării mi-a dat târcoale în câteva rânduri.

Mulţumiri merită cu prisosinţă şi Andreea Sion, care a parcurs integral penultima variantă a manuscrisului şi s-a ocupat de introducerea ultimelor corecturi, într-un moment când am crezut că o voi lăsa pe ea să ducă tot greul „încheierii misiunii Genji“.

Nu în ultimul rând, adresez calde mulțumiri editorului, care și-a asumat acest act cultural de o valoare deosebită.

*

Din dorința ca numele personajelor să fie pronunţate corect, am să le menţionez mai jos, cu grafie românească, pe cele mai des întâlnite în roman:

Akashi – „Acaşi“

Kiritsubo – „Kiriţubo“

Chūnagon – „Ciuunagon“

Koremitsu – „Koremiţu“

Genji – „Ghengi“

Rokujō – „Rokugioo“

Hanachirusato – „Hanacirusato“

Sadaijin – „Sadaigin“

Jijū – „Gigiuu“

Tō-no-Chūjō – „Toonociuugioo“

Kashiwagi – „Kaşiuaghi“

Yūgiri – „Iuughiri“

Semnul diacritic deasupra unei vocale indică pronunţarea mai lungă a acesteia (ex. Ōmiya se citeşte „Oomiya“).

*

Legende la imaginile în formă de evantaie rotunde

Cele 43 de ilustraţii, neaccesibile publicului larg, fac parte din colecţia Institutului Naţional de Literatură Japoneză şi au fost puse cu generozitate la dispoziţia Editurii Polirom în urma corespondenţei susţinute de doamna Chinatsu Kawamoto.

În volumul de față sunt cuprinse imaginile aferente capitolelor traduse integral și două imagini ce corespund capitolelor din Sinopsis. Fiecare legendă este precedată de titlul capitolului, cu excepția celor două din Sinopsis. Colecţia Institutului Naţional de Literatură Japoneză nu include capitolele 1, 24, 31 şi 36, însă are câte două ilustraţii pentru capitolele 2, 3, 4, 5, 8 și 28. Se presupune că picturile în formă de evantaie rotunde prezente aici datează din a doua parte a secolului al XVII-lea şi aparţin Şcolii de Pictură Tosa.

1. Vezi ediţiile Kadokawa Shoten: vol. I (1995) şi vol. II (1989).

1

Pavilionul cu Paulownia

Kiritsubo

Nu e zi să nu te poarte gândul la Murasaki

şi la Genji Strălucitorul.

Akiko

La Curtea Împăratului Japoniei – pe vremea cui să fi fost oare? – se aflau mai multe consoarte şi concubine, însă în inima lui se cuibărise dragostea pentru una care nu se număra printre cele de rang foarte înalt. Semenele ei, care îşi dobândiseră poziţia de la bun început şi considerau că li se cuvine, de vreme ce aveau taţi şi fraţi cu trecere în oraşul de scaun, o dispreţuiau şi o pizmuiau totodată. Flăcările geloziei le pârjoleau şi mai rău pe concubinele de rang egal sau mai mic, căci doar concubina favorită îi era aproape Împăratului şi numai după ea trimitea seară de seară. O duşmănie nemaivăzută şi nemaiauzită o împresura, slăbindu-i trupul şi prăpădindu-i inima. Cu cât îşi dorea mai mult să se întoarcă la casa părintească, cu atât Împăratul tânjea mai tare după ea şi nici că îi păsa de dojeni şi cleveteli.

Rangul tatălui ei nu îi îngăduise să fie numai doamnă de onoare. Socotind-o de viţă nobilă, cu maniere alese, Împăratul o poftea mai întâi pe ea ori de câte ori se ivea la Curte vreun prilej de muzică sau de distracţie. Iar gestul de a o reţine până la prânz trăda nesăbuinţă.

Purtarea Împăratului ar fi putut deveni o pată ruşinoasă în paginile istoriei virtuţilor împărăteşti. Stânjeniţi peste măsură, nobililor de rang înalt şi curtenilor nu le rămânea decât să aibă răbdare să îşi revină, prefăcându-se între timp că nu îi iau în seamă iubirea nebună. Şi în China existase o preaiubită – frumoasa Yang Guifei¹ – pentru care împăratul îşi neglijase îndatoririle, atrăgându-şi revolta supuşilor. Purtarea acestuia stăruia încă în amintirea multora, dar sperau că în Japonia nu se va ajunge până la sacrificarea iubitei.² În ciuda puzderiei de necazuri îndurate, dragostea nemărginită a Împăratului i-a dat putere concubinei japoneze să le ţină piept şi să rămână la Curte.

Tatăl ei, Dainagon, se stinsese din viaţă, iar respectabila mamă, deşi văduvă, se străduise din răsputeri să îşi crească fiica în aşa fel încât să nu fie cu nimic mai prejos decât fetele de familie bună ce îşi croiau cu semeţie drum la Curte. Nebizuindu-se însă pe un protector cu trecere, Concubina se simţea de multe ori oropsită.

Şi totuşi… să fi avut într-o altă viaţă o legătură strânsă cu Împăratul? Cum s-ar explica altfel că i-a dăruit un băieţel cum nu se poate mai drăgălaş? Maiestatea Sa ardea de nerăbdare să îşi vadă pruncul, aşa că i-a poftit la Palat de îndată ce a trecut perioada interzisă.³ Copilaşul era neînchipuit de frumos. Primul său născut, zămislit de Consoarta Kokiden – fiica lui Udaijin, cu sprijin puternic pe linie maternă –, avea şanse mari să devină prinţ moştenitor şi toţi îl socoteau ca atare, recunoscând însă că nu era nici pe departe atât de frumos ca pruncul nou-venit pe lume. Deşi îi acorda celui dintâi născut atenţia cuvenită, Împăratul nu putea să nu-şi reverse dragostea nestăvilită asupra celui mic.

Încă de la naştere nu a existat umbră de îndoială că Împăratul îl prefera în sufletul său, iar mama fiului mai mare se temea ca acesta să nu îşi piardă titlul de prinţ moştenitor. Fusese prima consoartă a Împăratului. El venise la Palat în fragedă tinereţe şi, după îndelungatul lor trai împreună, nu putea fi nepăsător la dojenile şi simţămintele ei nestăpânite. Cugetul îl mustra, însă nu îndeajuns.

Cu toată dragostea năvalnică a Maiestăţii Sale, din pricina răutăţilor şi intrigilor de la Palat, unde la tot pasul i se căuta pricină ori era batjocorită, Concubina îşi pierdea vigoarea şi curajul pe zi ce trece, suferind tot mai mult. Încăperile sale se aflau în Pavilionul Kiritsubo, aşezat în colţul de nord-est al Palatului Imperial. Cum Împăratul o vizita deseori sau ea răspundea chemărilor lui în noapte de şi mai multe ori, aveau de trecut pe lângă locuinţele altor concubine, stârnind negreşit gelozia acestora şi făcându-le să născocească fel de fel de răutăţi la intrările şi ieşirile coridoarelor şi galeriilor. O dată au împrăştiat gunoaie în calea doamnelor de onoare ce o însoţeau, pricinuind stricăciuni grave la poalele veşmintelor; altă dată, rivalele din două clădiri alăturate s-au vorbit să încuie în acelaşi timp uşile din capetele unui coridor şi au ţintuit-o locului pe Kiritsubo⁴.

Aflând despre nesfârşitele umilinţe îndurate şi simţind-o cât se poate de mâhnită, Împăratului i s-a făcut milă de ea şi a aşezat-o în Pavilionul Kōryōden, legat de Seiryōden, unde îşi avea el încăperile. Pentru asta a trebuit să o mute pe concubina de acolo într-o aripă mai îndepărtată a Palatului. Ura alungatei a devenit de neîmblânzit.

Când vlăstarul împărătesc a împlinit trei ani, ritualul de îmbrăcare pentru prima oară a hakamei⁵ a fost plătit din vistieria imperială, pentru a nu fi cu nimic mai prejos decât cel ai fiului mai mare. Fapta nu a trecut neobservată, fiind o nouă pricină de cleveteli. Şi totuşi, pe măsură ce creştea, băieţelul dovedea atâta frumuseţe şi inteligenţă, încât nimeni nu îi purta vreun gând rău. Chiar şi erudiţii de la Curte şi mulţi oameni în toată firea se minunau că venise pe lume o fiinţă atât de aleasă.

În vara aceea, Miyasudokoro⁶ s-a simţit din ce în ce mai rău şi ar fi vrut să se întoarcă la casa părintească, dar Împăratul nici nu voia să audă. Deşi o ştia firavă, nu s-a îngrijorat şi a îndemnat-o să rămână la Palat ca să se întremeze. Starea ei se înrăutăţea însă tot mai mult, iar în ultimele cinci sau şase zile nici nu se mai ţinea pe picioare. Mama ei, văduva lui Dainagon, l-a implorat cu lacrimi în ochi să îi îngăduie să plece. Ca să nu mai îndure şi alte umilinţe şi să nu se abată vreo nenorocire asupra fiului ei, Kiritsubo s-a hotărât să îl lase acolo şi să se furişeze fără să prindă cineva de veste. Împăratul socotea că nu are cum s-o mai oprească, dar îl mâhnea peste măsură că nu o poate măcar conduce.⁷

Chipul ei încântător devenise tot mai uscăţiv, iar sufletul îi era copleşit de o tristeţe nemărginită la gândul despărţirii. Nu o putea mărturisi pentru că nu îi stătea în fire. Văzând-o secătuită de puteri, Împăratul nu mai ştia ce să îi facă, mintea i se golise de tot ce însemna trecut şi viitor. O tot încredinţa de dragostea lui, cu lacrimi în ochi, însă Concubina nu mai răspundea. Licărul privirii i se stinsese şi zăcea fără vlagă. Chinuit de îngrijorare, Împăratul le-a poruncit slujitorilor să îi aducă o lectică, dar tot nu îşi simţea cugetul împăcat. S-a întors în camera bolnavei. Nu îi venea să se despartă de ea.

— Mi-ai făgăduit că şi în călătoria spre moarte rămânem împreună. Nu se poate să mă laşi singur.

Înţelegându-i prea bine simţămintele, Concubina i-a zis cu amărăciune:

— Îmi sună ceasul şi despărţirea mă mâhneşte. De nu m-ar împresura moartea…

Ar mai fi avut şi altele de spus, dar puterile au părăsit-o. Văzând că se stinge, Împăratul îşi dorea să îi fie în preajmă, numai că primise veste despre vizita unor înalţi preoţi, tocmiţi să vină la bolnavă în acea seară pentru a rosti rugăciuni de vindecare. Despărţirea îi sfâşia sufletul, dar a lăsat-o să plece la casa părintească.

Copleşit de tristeţe, Împăratul nu a închis un ochi toată noaptea. Aştepta cu nerăbdare zorii ca să trimită un mesager. Avea inima grea.

Auzind tânguirile din casa Dainagon, mesagerul s-a întors iute la Palat, descumpănit, cu vestea dureroasă: „Şi-a dat ultima suflare îndată după miezul nopţii“. Aflând de moartea ei, Împăratul s-a încuiat în odaie, doborât de jale. Tare ar fi vrut să îl ţină alături pe băieţelul rămas fără mamă, însă datina nu-i permitea să stea în preajma copilului îndoliat. Toată Curtea ar fi făcut mare caz de un asemenea gest de neînchipuit, aşa că urma să îl trimită la bunică. Micuţul nu prea înţelegea ce se petrece în jur. Le privea nedumerit pe femeile care îi slujiseră mama cum îşi frângeau mâinile şi jeleau disperate. Îl mirau deopotrivă lacrimile necontenite ale tatălui. Despărţirea părintelui de copil e dureroasă oricând, însă acum Împăratului i se părea de neîndurat.

Oricâtă amărăciune pricinuieşte dispariţia celui drag, ritualul funerar se cerea împlinit. Văduva se ruga, printre suspine, ca sufletul fiicei să se înalţe la cer odată cu fuiorul de fum. A stăruit să urce în carul mortuar alături de doamnele din cortegiu. Câtă durere o fi fost în sufletul ei când a ajuns la locul incinerării de la poalele Muntelui Otagi!⁸

— O privesc pe răposată şi mi se pare că mai trăieşte. Ca să îmi vin în fire, trebuie să o văd preschimbată în cenuşă, a zis ea cu hotărâre.

O clipă mai târziu, se scutura de plâns, gata-gata să se prăbuşească. Femeile se temuseră că avea să se întâmple astfel.

La locul incinerării a sosit un mesager şi a dat citire decretului imperial prin care fostei concubine i se acorda Rangul Trei. Văduva asculta tăcută. Rangul oferit se potrivea statutului fiicei sale. Regretând din suflet că nu o inclusese printre consoarte, Împăratul a ţinut morţiş să îi dea un rang postum. Până şi gestul acesta a trezit invidie la Palat. Doamnele mai sensibile au apreciat însă frumuseţea şi firea blândă a fostei concubine din Pavilionul Kiritsubo, preţuind-o la adevărata valoare. Au priceput că tocmai iubirea nemăsurată a Împăratului le stârnise gelozia, aşa că au revenit la sentimente mai omenoase faţă de răposată, recunoscându-i calităţile şi acceptând-o până la urmă. De parcă ar fi spus: „Acum, că nu mai e, ne este dragă“.

Timpul trecea fără să ia în seamă deznădejdile. Comemorările aveau loc cu sfinţenie la fiecare şapte zile⁹ şi Împăratul trimitea şi el ofrande, negreşit. De la moartea iubitei, se cufundase într-o tristeţe fără margini, uitând de consoarte şi concubine. Vărsa lacrimi amare de dimineaţa până seara.

— Ce toamnă înrourată! a exclamat unul dintre nobili.

— Îi poartă încă atâta iubire, încât şi moartă rămâne o pacoste pentru cei din jur, a zis cu ură în glas Consoarta Kokiden, fiica lui Udaijin, care nu se putea lepăda nicicum de gelozie.

Când îşi vedea fiul cel mare, Împăratului i se făcea dor de cel mic şi-şi amintea de iubită. Trimitea atunci o doamnă de încredere sau pe propria doică¹⁰ să îi aducă veşti despre el.

Într-o seară răcoroasă, ca de toamnă târzie bântuită de vijelii, amintirea răposatei îi stăruia în suflet mai tare decât de obicei. A ales-o drept mesageră pe Yugei-no-Myōbu, care a plecat pe un amurg încântător, în timp ce luna îşi arăta încet chipul. Aducerile aminte îl năpădeau pe Împărat în seri ca aceasta, când răposata obişnuia să vină lângă el ca să îi bucure auzul cu acorduri măiestrite. Fusese neînchipuit de talentată la muzică şi recitare. Îi simţea necontenit năluca aproape, însă ar fi preferat să o aibă alături aievea, fie şi preţ de o clipă.

De îndată ce a păşit în curtea casei îndoliate a lui Dainagon, pe Myōbu a cuprins-o o mâhnire adâncă. Deşi casă de văduvă, fusese bine îngrijită de dragul copilei, însă tristeţea a doborât-o pe mamă de când i s-a stins fata. Buruienile din grădină au crescut nestăvilite, iar vânturile aprige le-au răvăşit mai rău. Doar razele lunii se strecurau nestingherite printre bălării.

Fiind sol împărătesc, stăpâna a primit-o pe Myōbu în camera de oaspeţi dinspre miazăzi, însă firea nu a putut să şi-o ţină multă vreme.

— Tare aş fi vrut să mor înaintea fiicei mele, dar soarta mi-a fost potrivnică. Acum îmi este ruşine că un sol ca dumneavoastră şi-a croit drum printre buruieni spre casa năruită.

Plângea în hohote nestăpânite.

— După vizita pe care v-a făcut-o zilele trecute, distinsa Naishi-no-Suke i-a spus Maiestăţii Sale că nu şi-a închipuit să existe necaz mai mare pe lume. Văzându-vă, a simţit că i se taie pur şi simplu răsuflarea. Eu, slujnică umilă, sunt mişcată până la lacrimi, a zis Myōbu fără înconjur.

A şovăit puţin şi apoi i-a transmis vorbele Împăratului: „Am tot căutat, orbecăind în întunericul minţii mele, o cale de ieşire din coşmar. Cu toată chibzuinţa, nu reuşesc să îmi revin din mâhnire. Nici măcar nu am cui să mă destăinui în momente ca acestea. Nu ai vrea să vii din când în când să mai stăm de vorbă între patru ochi? Mă îngrijorează şi tânărul prinţ. Bietul de el e înconjurat acolo doar de suferinţă şi durere. Te rog să mi-l aduci cât mai repede.“

— Aşa a zis, a urmat Myōbu printre hohote de plâns. Am înţeles pe dată cât îl stânjeneşte neputinţa şi am plecat fără să mai aştept să isprăvească.

— Ochii mi-au fost împăienjeniţi de lacrimi în ultima vreme, dar vorbele Maiestăţii Sale îmi aduc o rază de lumină în suflet. Îi port adâncă recunoştinţă, a spus văduva luând răvaşul.

„Am tot sperat că durerea se va domoli, însă ea se înteţeşte pe zi ce trece. Mă gândesc necontenit la copilul văduvit de un părinte. Te rog să îl îngrijeşti cum se cuvine în locul celei pe care ai pierdut-o“, a citit ea.

Mesajul continua cu un poem. Ajungând la el, lacrimile i-au înceţoşat de tot privirea.

Când vântul adună mărgeluşe de rouă peste Câmpia Miyagi,

la hagi¹¹ cel plăpând mă poartă gândul.

— Am trăit mult şi de aceea am avut parte de nenorociri, a zis văduva. Mi-ar fi ruşine să mai apar în faţa lumii şi cu atât mai puţin m-aş duce la Palat. Mă onorează invitaţia, dar nu sunt vrednică de ea. Legătura dintre tată şi fiu e firească şi cred că micuţul abia aşteaptă să îl vadă. Oricât de mult mi-aş dori, nu îl pot sluji în văzul lumii. Aşa să îi spuneţi Maiestăţii Sale. Mi-au murit de timpuriu şi soţul, şi fiica şi ar fi de rău augur ca el să rămână în preajma mea.

Băieţelul dormea.

— Aş fi stat până se trezeşte, pentru a-i da amănunte Maiestăţii Sale, însă un sol ca mine nu se poate lăsa aşteptat, a zis Myōbu pregătindu-se de plecare.

— Ţin mult să mai stăm de vorbă, ca să aflu puţină alinare. Vă rog să mai treceţi pe la mine când vă e voia, nu doar ca sol al Curţii. Pe vremuri veneaţi cu veşti bune, dar, înţelegând ce necazuri vă poartă paşii acum, îmi dau seama limpede ce aspră a fost soarta cu mine lăsându-mă atât de mult în viaţă. Viitorul fetei mi s-a părut strălucitor încă de la naştere. Răposatul Dainagon şi-a dorit până pe patul morţii să o trimitem la Palat, iar eu am ţinut să-i împlinesc vrerea. Ultimele lui vorbe au fost: „Să nu deznădăjduieşti!“ Deşi inima îmi spunea că fiica mea nu avea să fie fericită acolo fără un ocrotitor puternic, am trimis-o totuşi la Palat ca să nu îmi calc făgăduiala făcută soţului. A devenit Preaiubită şi s-a bucurat de o dragoste poate nemeritată. L-a slujit cu credinţă pe Împărat până ce pizma şi gelozia din jur au răpus-o de tânără. Mai bine nu îşi revărsa Maiestatea Sa dragostea nemăsurată asupra ei, poate scăpa de duşmănii. Dar nu mă luaţi în seamă, acum vorbeşte o mamă orbită de durere.

Plângea cu suspine. Era deja miezul nopţii.

— Maiestatea Sa vă cunoaşte suferinţa şi mi-a tot spus: „Ştiu cât de mult rău i-a făcut iubirea mea neţărmurită şi nu am ţinut seama că nu avea să dăinuie, deşi menită într-o viaţă anterioară. Am urcat pe tron hotărât să nu supăr pe nimeni, dar din cauza ei s-au ridicat împotriva noastră femei care nu ar fi trebuit să ne duşmănească. Am pierdut ce aveam mai de preţ şi am ajuns într-o stare mai jalnică decât oricând.“ De câte ori cugetă astfel, vrând să îşi afle propria karma, îl podidesc lacrimile şi i se pune un nod în gât.

Nu mai terminau cu vorba, printre hohote de plâns. Myōbu s-a dezmeticit deodată.

— S-a făcut tare târziu şi aş vrea să duc la bun sfârşit astă-seară însărcinarea primită, a zis ea ridicându-se.

Nu era momentul potrivit pentru daruri, aşa că văduva i-a oferit numai un rând de veşminte alcătuit dintr-o haină scurtă karaginu şi o trenă mo aparţinând răposatei, precum şi o cutie cu ace de păr, în semn de aducere-aminte.

Luna se înălţase pe cerul senin şi bătea un vânt rece. Gâzele nopţii ţârâiau ca şi cum erau părtaşe la durerea firii. Greu pentru Myōbu să se urnească din loc! Înainte să urce în trăsură, a murmurat:

Chiar de greierul-pinului îşi va isprăvi cântatul,

lacrimile-mi nu se vor istovi în noaptea lungă.

Văduva i-a trimis răspuns printr-o doamnă de-a sa:

Cât mă amărăşte vizita de peste nori¹²,

Ce-a adus proaspete mărgeluşe de rouă trestiilor firave zumzăind de gâze.

Tinerele doamne care o slujiseră pe concubină îi plângeau fără îndoială moartea, dar mai presus de toate tânjeau după viaţa de la Curte cu care se obişnuiseră. Gândindu-se la Maiestatea Sa, pe văduvă o îndemna cugetul să îl trimită pe micul prinţ la Palat, însă nu o lăsa propria nefericire. Dacă mergea şi ea, avea să îndure aspre dojeni din partea lumii, totuşi nu era în stare să suporte despărţirea. Până la urmă a ţinut copilul lângă ea.

Ajunsă la Palat, lui Myōbu i s-a strâns inima când l-a văzut încă treaz pe Împărat. Spunând că vrea să admire splendorile grădinii toamna, adunase în jurul său patru-cinci doamne de onoare mai alese şi tăifăsuiau în tihnă. De la o vreme vorbeau îndeosebi despre iubirea dintre Xuanzong şi Yang Guifei din Cântecul tristeţii fără de sfârşit¹³, privind totodată ilustraţiile Împăratului Uda. Le mai erau dragi stihurile lui Ise şi Ki-no-Tsurayuki¹⁴, ori alte poezii japoneze sau chinezeşti cu aceeaşi temă: mâhnirea celui despărţit de draga lui.

Împăratul a vrut să ştie în amănunt ce se mai întâmplă la casa Dainagon, iar Myōbu i-a dezvăluit totul în taină. Apoi, el a citit răspunsul văduvei: „Mă onorează nespus cuvintele Maiestăţii Voastre, dar nu mă consider demnă de ele. Nătângă fiind, mă las pradă doar disperării.“

Tare mă tem pentru plăpândul hagi

văduvit de umbra copacului ce a înfruntat vânturi năprasnice.

Împăratului i s-a părut cam de mirare poemul, mai cu seamă învinuirea ocolită că nu îşi va ajuta copilul, însă a trecut-o cu vederea, simţind că inima femeii nu îşi găseşte alinare din pricina supărării. Şi el încerca în van să îşi stăpânească tulburarea. Gândurile l-au purtat înapoi spre zilele de început, când se lăsase pradă iubirii pentru Kiritsubo. Era cu atât mai mâhnit cu cât atunci nu răbdase nici despărţiri scurte. Nu îi venea să creadă cât timp a petrecut singur de când ea nu mai era.

— Strădaniile văduvei de a respecta testamentul lui Dainagon le-am răsplătit cu ridicarea fetei la un rang mai înalt, dar totul a fost în zadar. Eu cuget că femeia ar vrea să apuce ziua în care nepotul ei ajunge împărat, iar fiica e ridicată postum la rangul de împărăteasă.

Myōbu i-a înşirat lucrurile primite în dar. Împăratului i-ar fi plăcut ca printre ele să se găsească şi acul de păr fermecat trimis de Yang Guifei din lumea de apoi stăpânului inimii sale, prin mijlocirea vrăjitorului chinez.

De-aş găsi vrăjitorul care să-mi dea de ştire

pe unde se află sufletul ei.

Cu toată iscusinţa maestrului care a pictat-o pe Yang Guifei, trăsăturile nu le egala pe cele ale modelului în carne şi oase, nu aveau aceeaşi însufleţire. Asemuit cu lotuşii din iazul Grădinii Imperiale Taieki ori cu fermecătoarele sălcii mlădioase din Palatul Biō, înveşmântat în minunatele straie chinezeşti, chipul încântător al lui Yang Guifei îi amintea de frumuseţea mângâietoare a iubitei sale mai presus decât orice floare sau ciripit de păsărele. Îşi juraseră dragoste veşnică şi renaştere ca suflete-pereche – fie în ceruri, păsări gemene cu o singură pereche de aripi, fie pe pământ, doi copaci îngemănaţi pe aceeaşi tulpină. Dar soarta crudă i-a răpit-o.¹⁵

Zvonul vântului de toamnă şi zumzetul insectelor îi sporeau şi mai mult mâhnirea. Fiind o seară cu lună frumoasă, pe Kokiden, pe care nu o mai primise de multă vreme după lăsarea întunericului, a apucat-o dorul de muzică şi, spre deznădejdea Împăratului, a cântat până târziu în noapte. Curtenii şi doamnele de onoare îi ştiau năravul şi au socotit concertul improvizat nelalocul lui. Îndărătnică şi nesimţitoare, puţin îi păsa de moartea tinerei concubine. Până s-a lăsat liniştea, luna îşi ascunsese chipul.

Când lacrimile de deasupra norilor împăienjenesc luna tomnatică,

de unde lumină pentru sălaşul cu firave trestii?

a murmurat Împăratul, depănând iar în minte veştile aduse de Myōbu de la casa văduvei îndoliate. Ştia că l-a prins două noaptea, deoarece cornul anunţa schimbarea străjii de la Poarta din Dreapta. Sfiindu-se de ochii lumii, s-a retras în iatac, deşi somnul nu îi dădea târcoale. Când se iveau zorii, şi-a amintit că mai demult, pe vremea Preaiubitei şi chiar după ce ea s-a stins, i se mai întâmpla să nu îşi împlinească îndatoririle de dimineaţă. Nu avea poftă de mâncare. Doar se prefăcea că îmbucă ceva, însă nu se prea atingea de mâncărurile pregătite anume pentru el. Bucătarii îi plângeau de milă şi toţi slujitorii – bărbaţi şi femei deopotrivă – luau parte la suferinţa lui. O fi fost la mijloc karma, însă era de neînţeles cum a putut să nu ia în seamă dojeni şi neajunsuri, să nesocotească purtarea cuviincioasă, iar după ce ea a încetat din viaţă, să o plângă necontenit. Mai primejdioasă decât orice era însă neglijarea treburilor de stat. Unii îi tot pomeneau urmările dezastruoase ale dragostei oarbe dintre împăratul chinez şi concubina lui.

După câteva luni, copilul a fost trimis la Palat. Încă din faşă se arătase înzestrat cu o frumuseţe nepământeană, dar acum strălucea şi mai tare. În anul următor trebuia să aibă loc ceremonia de învestire a unuia dintre copii cu titlul de prinţ moştenitor. Împăratul îşi dorea din suflet să îl numească pe al doilea fiu, totuşi a înţeles singur că nu se cade, pentru că băiatul nu avea rude bărbăteşti dinspre mamă care să îl susţină şi, oricum, lumea nu i-ar fi înţeles gestul. Chibzuind că o astfel de poziţie i-ar fi putut dăuna micuţului în viitor, nici măcar nu şi-a dezvăluit cuiva gândurile tainice. Aşadar, l-a numit Prinţ Moştenitor pe primul născut. Şuşotelile şi bârfele s-au mai domolit, iar Consoarta din Kokiden s-a liniştit.

Singură şi îndurerată peste măsură, văduva-bunică nu îşi dorea decât să plece în lumea fiicei sale. În cele din urmă, spre mâhnirea fără de margini a Împăratului, s-a stins şi ea. Băieţelul împlinise şase ani şi moartea bunicii l-a întristat altfel decât a mamei, lăsându-i urme adânci în inimă, cu atât mai mult cu cât ştia că plecarea lui la Palat o tulburase nespus. I-o mărturisise de multe ori.

La şapte ani, cu prilejul ceremoniei de iniţiere în clasicii chinezi, micul prinţ, de o isteţime fără seamăn, l-a uimit pe Împărat cu răspunsurile sclipitoare. Pe deasupra, se dovedea înzestrat şi la muzică. Era un adevărat geniu.

— Nu cred că există pe lume om hain care să-i vrea răul. La urma urmei, a rămas fără mamă, aşa că vă rog să îl iubiţi sincer, i-a îndemnat Împăratul pe curteni.

Când o vizita pe Kokiden în cursul zilei, îl lua cu el şi intrau împreună după paravan. Nici cel mai fioros războinic sau duşman de moarte nu ar fi putut să nu-l îndrăgească văzându-i zâmbetul. Consoarta îi mai dăruise Împăratului două fete, dar nici una nu se asemuia făpturii gingaşe. Nu era prinţesă care să îl ocolească, socotindu-l un prieten inteligent şi plăcut.

Chiar în vremea aceea au sosit la Curte nişte emisari coreeni, printre care se număra şi un fizionomist priceput. Temându-se de învinuiri, Împăratul nu l-a primit la Palat. Prin urmare, şi-a trimis în taină copilul preferat la Kōrokan¹⁶, însoţit de Udaiben, rugându-l pe acesta să îl dea drept fiul său.

Fizionomistul a clătinat din cap uimit la culme.

— Aş zice că are chipul unui bărbat hărăzit să ajungă părintele naţiunii, urcând pe cea mai înaltă treaptă. Drumul în viaţă nu îi va fi însă lipsit de greutăţi şi necazuri. Chiar dacă devine reazemul poporului şi cel mai apropiat sfătuitor al suveranului, ceva tot i se împotriveşte o vreme.

Udaiben având educaţie aleasă, schimbul de vorbe şi poeme cu fizionomistul coreean a fost pe măsură. Când se apropia momentul plecării, oaspetele a compus câteva stihuri în care îşi exprima regretul despărţirii de ţara-gazdă şi de copilul cu însuşiri alese. Micuţul i-a răspuns cu un poem de rămas-bun pentru care a fost lăudat din cale-afară şi a primit multe daruri. Suveranul i-a oferit emisarului felurite lucruri. Deşi toate acestea s-au petrecut în mare taină, Udaijin, tatăl Consoartei din Kokiden, a aflat de laudele aduse micuţului şi tot încerca să înţeleagă tâlcul celor întâmplate.

Înţeleptul Împărat a mai chemat şi alţi ghicitori ca să afle viitorul copilului şi s-a bucurat nespus că prezicerile se potriveau întocmai cu ale coreeanului, ajutându-l să aleagă ce era mai bine pentru micuţ. Nu ştia cât va mai domni şi nu se îndura să-l lase să pornească în lume la voia întâmplării, lipsit de sprijin şi fără vreunul din primele patru ranguri. Dorea să îl ocrotească, socotind că cel mai bine pentru el ar fi fost să se numere printre demnitarii de frunte. L-a îndemnat să se dedice şi mai mult învăţăturii. Văzându-l atât de ager la minte, îi părea rău să ştie că va ajunge doar ministru, însă ca prinţ şi-ar fi atras neîndoielnic pizma celor de-o seamă cu el. Un mare astrolog i-a întărit temerile. Aşadar, după genpuku¹⁷, avea să îl numească Genji¹⁸.

A trecut multă vreme şi Împăratul tot nu îşi revenea după pierderea iubitei Kiritsubo. Ca să-şi mai înece amarul, a chemat mai multe femei socotite frumoase, dar nici una nu semăna cu răposata concubină, făcându-l să îşi piardă orice nădejde. Naishi-no-Suke, ce fusese şi în slujba împăratului dinainte¹⁹, i-a vorbit despre a patra fiică a acestuia, de o frumuseţe fără seamăn, educată cu dăruire de către împărăteasă. O cunoştea pe prinţesă de mică şi încă o mai vizita uneori.

— De-a lungul celor trei domnii de când sunt la Curte, nu am văzut chip mai frumos ca al lui Miyasudokoro, cea care s-a ascuns de lumea noastră, dar vă asigur, Maiestate, că prinţesa îi seamănă. Este de o frumuseţe fără pereche.

O luminiţă s-a aprins în ochii suveranului şi a rugat-o pe fosta împărăteasă să îşi aducă fiica la curte. Aceasta s-a cam speriat, gândindu-se la năpăstuirile făţişe de care avusese parte fosta concubină din partea Consoartei, mama Prinţului Moştenitor, aşa că a căutat să întârzie răspunsul. După scurt timp s-a stins din viaţă. Împăratul a auzit că orfana trăieşte retrasă şi a poftit-o la Curte printr-un mesaj înflăcărat: „Nu vreau cu tot dinadinsul să te fac consoartă, ci să am grijă de tine ca de propria fiică“.

Nesocotind temerile mamei şi chibzuind că întoarcerea printre curteni i-ar putea schimba fetei starea sufletească, doamnele şi cei devotaţi ei, precum şi fratele mai mare al mamei, Prinţul Hyōbukyō, s-au învoit să o trimită la Palat.

Au numit-o Fujitsubo. Semăna nespus de mult la chip şi trup cu Kiritsubo. Naishi-no-Suke avusese dreptate. Pe urmă, rangul prinţesei nu se compara cu cel al fostei concubine. Negăsindu-i vreun cusur, lumea nu avea de ce să cârtească.

E adevărat că Împăratul se legase prea tare de fosta Preaiubită şi o uita greu, însă ştia că vechea lui dragoste nu avea să dăinuie pe vecie şi că se cădea să înceapă o viaţă nouă.

Pe micul prinţ încă nu îl numise oficial Genji, urmând să se ocupe de asta. Băiatul nu se dezlipea de tată. Îl însoţea aproape tot timpul, chiar şi când îşi vizita peste zi Consoarta, dar mai ales pe Fujitsubo. Tânăra începea să se obişnuiască şi nu se mai simţea stingheră. Celelalte concubine se arătau mai îndrăzneţe, mândre de chipurile lor (şi pe bună dreptate), deşi nici una nu mai era chiar în floarea tinereţii. Fujitsubo nu avea pereche. Genji o privea fără reţinere şi atunci când ea încerca să se ascundă. Aflând de la Naishi-no-Suke că seamănă leit cu mama sa, în sufletul lui neprihănit de copil s-au iţit curiozitatea şi dorinţa de a-i fi în preajmă. Dragostea Împăratului pentru cei doi nu cunoştea margini.

— Iubeşte-l! Semeni neînchipuit de mult cu mama lui. Nu te ruşina să fii drăgăstoasă. Ochii şi chipul îi sunt ca ai mamei sale, îmi face atât de bine să vă privesc pe amândoi.

În inima de copil a lui Genji s-a născut o dragoste curată, aşa că el se folosea de orice prilej ca să-i ofere fetei o floare sau o crenguţă de arţar cu frunze în felurite nuanţe. Tânjea după prietenia ei.

Împăratul nu ar fi vrut să tulbure nicicum frumoasa copilărie a băiatului, dar se apropia de doisprezece ani şi sosise momentul ceremoniei genpuku. S-a ocupat el însuşi, cu neobosită râvnă, de pregătiri pentru ca ritualul de mare însemnătate din Shishinden, Pavilionul de Ceremonii, să fie cel puţin la fel de maiestuos ca al Prinţului Moştenitor. A poruncit depozitelor şi grânarelor imperiale să pună la îndemâna dregătorilor de toate rangurile cele trebuincioase pentru banchetele ţinute cu acel prilej.

Pavilionul Împăratului, Seiryōden, întâmpina răsăritul. Tronul se afla în sala ce dădea spre grădină, iar locurile destinate lui Genji şi lui Sadaijin, însărcinat să-i pună diadema pe cap, erau dinaintea lui. Băiatul şi-a făcut apariţia la ora patru. Privindu-i chipul minunat, de copil, pe Împărat l-a cuprins părerea de rău că nu îi poate păstra pe vecie pieptănătura cu bucle la urechi. Şi Ōkurakyō regreta nespus că avea să i le taie. Împăratul abia îşi înfrângea tristeţea pricinuită de lipsa fostei Preaiubite. Cât de mult îşi dorea ca ea să fi fost de faţă!

Odată încheiată ceremonia, Genji s-a retras într-o încăpere să-şi schimbe veşmintele, iar apoi a ieşit în grădină pentru a-i mulţumi cum se cuvine Maiestăţii Sale. Cei prezenţi s-au emoţionat până la lacrimi. De când a cunoscut-o pe Fujitsubo, Împăratului i s-a întâmplat rareori să fie cuprins de slăbiciune, însă acum durerea îi sfâşia pieptul. Îl chinuia şi grija că acel chip fraged cu pieptănătură de adult avea să-şi piardă farmecul. Aşa ceva nu se putea întâmpla. Noua strălucire şi vigoare erau greu de închipuit.

Gelozia a început să o macine iarăşi pe Consoarta din Kokiden, revărsându-se acum asupra lui Fujitsubo, iar ura faţă de Genji, de care uitase o vreme, reînvia năvalnic. Consoarta îşi simţea mândria rănită auzind cât de preţuit e băiatul pe care lumea îl numea Genji Strălucitorul. Preaiubita din Pavilionul Fujitsubo nu putea rămâne mai prejos – negăsindu-şi pereche în frumuseţe, a fost poreclită Soare Sclipitor.

Sadaijin avea de la soţia principală, femeie de viţă împărătească, o fiică pe care pusese ochii Prinţul Moştenitor, însă după multă şovăială s-a gândit să o mărite cu Genji. A ţinut totuşi să afle şi părerea Împăratului.

— Poate ar fi mai bine să-i lăsăm împreună, ar avea ea grijă de copilul meu după genpuku, l-a încurajat suveranul.

Lumea s-a retras în sala banchetului, Genji ocupându-şi locul de pe rândul imediat următor prinţilor imperiali. Ministrul a adus vorba de fiica lui, Aoi, însă Genji era prea tânăr şi sfios şi nu a ştiut ce să răspundă.

Naishi-no-Suke i-a transmis lui Sadaijin să meargă la Împărat să îşi ia darurile cuvenite pentru ceremonia de majorat, daruri rostuite din timpuri străvechi: o mantie elegantă ōuchiki şi un rând de veşminte albe. La închinarea ceşcuţelor de sake²⁰, suveranul a dat glas simţămintelor:

Legat-aţi în pieptănătura fragedă

făgăduieli de fericire neţărmurită?

Sadaijin a răspuns, uluit de aluzia clară la căsătorie:

Legat-am cu suflet panglica violetă²¹,

să ţină cât durează culoarea.

Apoi a coborât treptele din faţa Pavilionului Seiryōden ca să îi facă plecăciunile cuvenite Maiestăţii Sale. Samariyō i-a oferit lui Sadaijin un cal, iar de la Cancelarie a primit un şoim. Ceilalţi nobili s-au aliniat frumos şi au avut şi ei parte de daruri, fiecare potrivit rangului.

Udaiben ceruse, la porunca Împăratului, să se pregătească cutiuţe lăcuite cu bucate şi coşuri cu bunătăţi. Cutiile cu merinde şi cuferele cu mătăsuri năpădiseră şi ele grădina, mai îmbelşugate decât la ceremonia de majorat a Prinţului Moştenitor.

Spre seară, Genji a ajuns la Sadaijin acasă ca ginere. Banchetul de întâmpinare a impresionat prin tot ce putea fi mai bun şi mai frumos. Cu toţii socoteau că băiatul e de o frumuseţe neobişnuită. Doar Aoi, un pic mai în vârstă, îl găsea prea tânăr şi nu se simţea în largul ei.

Sadaijin avea mare trecere la Curte, cu atât mai mult cu cât soţia lui era chiar sora Împăratului, iar acum şi Genji le devenise ginere. Udaijin nu vedea cu ochi buni încuscrirea, deşi, ca bunic al Prinţului Moştenitor, spera să ajungă într-o bună zi kanpaku²². Sadaijin avea mai mulţi copii de la soţii şi concubine, printre ei numărându-se şi Tō-no-Chūjō, un tânăr nespus de chipeş. Cei doi miniştri nu se împăcau prea bine, însă Udaijin a pus ochii pe el şi s-a gândit să i-o dea de nevastă pe a patra lui fiică. Avea să se poarte la fel de frumos ca Sadaijin cu Genji.

Împăratul îşi ţinea fiul pe lângă el aproape tot timpul şi Genji ajungea rar acasă la soţie. Pe de altă parte, în inima lui nu mai era loc decât pentru Fujitsubo. Cu ea ar fi vrut să se însoare. Fiica ministrului era frumoasă şi avea o educaţie aleasă, dar nu îl emoţiona. Tânjea nespus după gingaşa fiinţă din Pavilionul Fujitsubo.

După genpuku, Împăratul nu i-a mai îngăduit lui Genji să intre după paravanul de bambus ca să fie împreună cu Fujitsubo. Seara, când ea cânta la koto²³ şi el îi ţinea isonul la flaut, băiatul îşi ostoia dorul numai cu sunetul muzicii şi cu vocea ei abia desluşită, şi nu îi venea să mai plece de la Curte. Stătea la Palat cinci-şase zile, iar la soţie, doar două-trei. Văzându-l atât de tânăr, socrul nu îl dojenea şi se purta mărinimos cu el. A pus la îndemâna tinerei perechi cele mai alese doamne de onoare tocmai pentru a-l atrage acasă cât mai mult.

La Palat, a primit încăperile din Pavilionul Kiritsubo, folosite şi de mama lui. Împăratul ceruse Cancelariei de Reparaţii să primenească totul. Fusese de la început o casă cu grădină fermecătoare, cu moviliţe de pământ, nisip şi pietriş, precum şi cu flori şi plante de un bun-gust desăvârşit, dar i-au mărit şi iazul. Aşa arăta acum Nijō-no-in, partea lui din Palat. Tare şi-ar fi dorit Genji să trăiască acolo cu soţia visurilor sale şi mereu ofta din rărunchi la gândul acesta.

Se spune că porecla de „Genji Strălucitorul“ o are de când coreeanul invitat la Kōrokan i-a lăudat chipul frumos şi inteligenţa fără seamăn.

1. Concubina împăratului Xuanzong (685-762), socotită una dintre cele patru mari frumuseţi ale Chinei Antice.

2. Împăratul a fost obligat să ceară uciderea lui Yang Guifei pentru a pune capăt revoltelor.

3. Femeile se întorceau la casa părintească pentru a naşte, naşterea fiind considerată maculantă şi impunând izolare.

4. Numele sunt traduse în Glosar. Nota traducătoarei oferă explicaţii privind acordarea numelor. De exemplu, Kiritsubo şi-a primit numele de la pavilionul în care locuia.

5. În Epoca Heian, hakama erau nişte pantaloni foarte largi, purtaţi pe sub straturile de veşminte atât de bărbaţi, cât şi de femei. Ritualul hakamagi se desfăşura la vârsta de trei sau de cinci ani, iar după anul 1600, la unsprezece ani.

6. Titlu dat concubinei care îi dăruia împăratului un copil. (n.a.) Există mai multe miyasudokoro de-a lungul romanului, însă am renunţat la acest titlu, păstrând numele pentru a înlesni lectura.

7. Eticheta imperială interzicea apropierea împăratului de bolnavi şi morţi, ambele stări fiind considerate maculante.

8. Este vorba despre Muntele Atago (924 m), pe vremuri numit Otagi, situat în nord-vestul oraşului Kyōto. Aici se desfăşoară şi în zilele noastre una dintre cele mai impresionante sărbători populare închinate sufletelor strămoşilor.

9. Potrivit credinţei populare, timp de 49 de zile sufletul se înalţă câte o treaptă la fiecare şapte zile spre Tărâmul Pur al lui Buddha.

10. Relaţia cu doica era una de apropiere şi putea fi de lungă durată.

11. Fiind deseori folosit în poezie ca metaforă, cuvântul hagi („trifoi-japonez“, care creşte sub formă de tufe) nu este tradus pe parcursul romanului.

12. Cei de la Curte erau porecliţi „locuitorii de deasupra norilor“.

13. Culegerea aparţine poetului chinez Bai Juyi.

14. Doamna Ise (c. 875-938) a fost o poetă din anturajul Împăratului Uda (867-931); iar Ki-no-Tsurayuki (868-945), un renumit poet japonez.

15. Imaginea îi revenea în minte Împăratului ori de câte ori citea sau aducea vorba despre Cântecul tristeţii fără de sfârşit. (n.a.)

16. Potrivit unui nou edict, oaspeţii străini erau primiţi într-o clădire situată la distanţă de Palat, în cazul de faţă Kōrokan.

17. În Epoca Heian, genpuku, ceremonia de majorat, avea loc între doisprezece şi cincisprezece ani, mai întâi numai în familiile nobililor, dar apoi şi în rândul celorlalte categorii sociale.

18. Membrii familiei imperiale nu aveau nume de familie, însă după secolul al IX-lea unor fii de împărat li s-a luat rangul princiar şi au primit funcţii în stat şi nume, în cazul de faţă Minamoto (ideograma citindu-se şi Gen). Minamoto a fost unul dintre cele patru mari clanuri ce au dominat viaţa politică în Epoca Heian.

19. Văr primar sau unchi al suveranului în funcţie. (n.a.)

20. Ritualul ceşcuţelor de sake consfinţeşte încheierea căsătoriei.

21. Violetul este simbolul legăturilor apropiate şi trainice.

22. Regent – conducător al ţării cu drepturi depline.

23. Instrument tradiţional alcătuit dintr-o cutie de rezonanţă şi şapte, treisprezece sau chiar şaptesprezece coarde, sprijinite pe punţi mobile şi făcute să vibreze cu ajutorul unei pene. Există mai multe tipuri de koto: wagon sau yamatogoto, cu şase sau şapte coarde, de origine japoneză; kin, la început cu şapte coarde, de origine chineză; sō-no-koto, cu treisprezece coarde.