© 2013 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4326-4

ISBN PDF: 978-973-46-4327-1

ISBN print: 978-973-46-4238-0

Coperta: Radu Răileanu

Foto autor : © Cristian Gafiţescu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ŞTEFAN AGOPIAN (n. 1947) a debutat editorial cu romanul Ziua mîniei (Cartea Românească, 1979). A publicat: Tache de catifea (roman; Cartea Românească, 1981; Ararat, 1995; Gramar, 1999; Polirom, 2004, 2012); Tobit (roman; Eminescu, 1983; Polirom, 2005; traducere în limba germană, Kriterion, 1989; Premiul pentru Proză al Asociaţiei Scriitorilor din Bucureşti); Manualul întîmplărilor (proză; Cartea Românească, 1984; Humanitas, 1993; Premiul Uniunii Scriitorilor); Sara (roman; Eminescu, 1987; Paideia, 1991; Polirom, 2006; Premiul revistei Amfiteatru pentru cea mai bună scriere beletristică a anului); Însemnări din Sodoma (proză; Eminescu, 1993); Republica pe eşafod (teatru; Cartea Românească, 2000; Premiul Asociaţiei Scriitorilor din Bucureşti); Fric (proză; Polirom, 2003; Premiul ASPRO pentru experiment în cadrul Tîrgului Internaţional de Carte Bookarest 2004 şi Premiul revistei Cuvîntul la categoria „Superlativele anului 2003“). În prezent este redactor la Caţavencii. La Editura Polirom au mai apărut volumele Opere I. Însemnări din Sodoma, Drumul, Republica pe eşafod, Ziua mîniei, Manualul întîmplărilor, Tache de catifea (2008) şi Opere II. Sara, Tobit, Fric (2009).

Se dedică prietenilor mei, Simona Tache şi Nic Sârbu, care m-au bătut la cap să scriu această carte

Scriitor în comunism

O introducere

După decembrie ’89 am fost întrebat adesea de oameni mult mai tineri decît mine despre cum o duceau scriitorii în comunism. Răspunsul meu era, fără să stau prea mult pe gînduri, că o duceau bine, dacă îi comparai cu omul de rînd. Aveau o mulţime de avantaje la care cetăţenii obişnuiţi nici măcar nu îndrăzneau să viseze. Cum ar fi, de exemplu, posibilitatea de a călători în Occident, fie trimişi oficial, fie pe spezele lor. Despre avantaje voi scrie pe larg ceva mai încolo. Adică o să amîn o vreme enumerarea avantajelor pentru a răspunde la o întrebare pe care nu mi-a pus-o nimeni: Ce trebuia să faci pentru a ajunge scriitor? Se presupune că trebuia să scrii, aşa că întrebarea, devenind retorică, nu are nici un rost. Sigur, se mai presupune că trebuia să scrii bine şi pentru asta îţi trebuie talent. Cum talentul e un dar de la Dumnezeu şi de la genele ălora care te-au făcut, nici el nu trezeşte prea mult interes. Cînd cineva cîştigă la loterie nu-l întrebi cum a reuşit asta. Cel mult îl invidiezi sau te bucuri de norocul lui, după caz. Din păcate, talentul, dacă există, e în stare brută şi ca să-l poţi numi talent cu adevărat trebuie să-ţi pierzi o mulţime de vreme cu el. Iar dacă ai făcut asta, s-ar putea să constaţi la sfîrşit că din ditamai talentul brut a rămas o biată aşchie care străluceşte precum diamantele şlefuite, dar cu care nu poţi face mare lucru, o bijuterie, să zicem. Riscul de a ţi se întîmpla aşa ceva e foarte mare, dar există un risc şi mai mare după aceea: să scrii, cu toate că talentul tău nu e chiar ceea ce aşteptai de la el. Mulţi o păţesc şi n-au curaj să renunţe. Dar să presupunem că ai trecut de etapa asta cu bine şi că nu ţi-ai pierdut zece sau mai mulţi ani din viaţă de pomană.

În 1965, la optsprezece ani, eram proaspăt student la Facultatea de Chimie a Universităţii din Bucureşti, mă consideram poet, adică reuşeam destul de bine să-i imit pe poeţii la modă pe atunci, în primul rînd pe Sorescu, dar şi pe Nichita… Trecusem cu brio de perioada Minulescu, Blaga, Arghezi şi eram foarte mîndru de mine şi de producţiile mele poetice. În definitiv, ucenicisem tot liceul la umbra maeştrilor. Eram mîndru, cum spuneam, chiar dacă răspunsurile de la poşta redacţiei din Luceafărul… nu erau prea încurajatoare. Îl consideram pe cel care răspundea de poşta redacţiei, poetul Mihu Dragomir, un tîmpit. Era unul din poeţii oficiali ai regimului, aşa că nu putea să fie altfel decît tîmpit. Habar n-aveam pe atunci că cel care scrisese Chiaburul e duşmanul păcii fusese în tinereţe legionar sau, în orice caz, simpatizant şi era convins că „Poezia şi Legiunea sînt fraţi“. Şi chiar dacă aş fi ştiut nu mi-ar fi folosit la nimic. Un fost legionar metamorfozat în comunist feroce n-ar fi putut să facă din mine altceva decît eram, un poet mediocru.

Începuturile

În vara lui ’65, imediat după bacalaureat, pe care îl dădusem în iunie, am plecat la Craiova, la bunică-mea din partea mamei. Mai aveam în Craiova un unchi şi o mătuşă căsătorită cu un tip cumsecade din Işalniţa, nenea Nicu, şofer profesionist. Aveau o casă frumoasă, cu grădină mare pe Şoseaua Severinului şi, mai ales datorită grădinii, am tras la ei. Venisem să învăţ pentru examenul de admitere la Facultatea de Chimie şi aveam geamantanul burduşit cu cărţi de chimie, matematică şi fizică, cele trei materii la care urma să dau examen. Pe vremea aia, la chimie se intra greu, nu chiar ca la medicină, dar nu fusese an în care să nu fie 9-10 înscrişi pe un loc. Cu toate astea, după ce mi-am aranjat frumos cărţile şi caietele pe o noptieră din camera mea, nu le-am mai atins toată vara. Unchiul şi mătuşă-mea plecaseră în concediu, la băi, aşa că toată casa era pe mîna mea şi puteam să-mi fac de cap, adică să citesc Fraţii Karamazov şi să scriu poezii. Pe Dostoievski îl luasem de la biblioteca de cartier, care era într-o cămăruţă prăfuită de la Căminul Cultural şi unde nu călca picior de om. Cred că respectiva cămăruţă nu mai fusese deschisă de ani de zile, dar directoarea mă cunoştea de cînd eram copil, aşa că a deschis lacătul care trona pe uşa cu vopsea scorojită şi m-a poftit să-mi aleg ce-mi dorea inima. Am scotocit vreo oră pe acolo şi pînă la urmă m-am oprit la Fraţii Karamazov, în două volume groase. Citisem deja Idiotul şi Crimă şi pedeapsă, aşa că ştiam pe ce pusesem mîna. Pe vremea aia românii se cam săturaseră de ruşi şi am cunoscut intelectuali autentici care ocoleau scîrbiţi tot ce avea atingere cu ruşii. N-aveam asemenea prejudecăţi şi îmi aduc aminte şi acum că, copil fiind, cu primii bani cîştigaţi cinstit după ce colindasem cu sorcova, mi-am cumpărat o broşurică pe care am dat 15 bani, cărticică semnată de un anume Saltîkov-Şcedrin. O cumpărasem nu numai pentru că era foarte ieftină, ci şi datorită faptului că mă fascina numele autorului. Mi se părea ciudat ca pe cineva să-l cheme Saltîkov-Şcedrin. La fel mi s-a întîmplat, tot în copilărie, cînd am citit o carte semnată de un anume Mihai Tican-Rumano. Tican-Rumano mi se părea un nume la fel de ciudat ca şi Saltîkov-Şcedrin. De abia mai tîrziu aveam să aflu că Tican e un nume banal la noi. Dar să ne întoarcem la oile noastre. În vara lui ’65 n-am atins nici o carte de chimie, fizică şi matematică, în schimb am scris în draci poezii care mi se păreau geniale şi am citit Dostoievski, care mi se părea la fel de genial ca şi mine. În legătură cu examenul îmi făcusem o socoteală simplă. Chiar fără să învăţ nimic puteam lua la chimie 10, la fizică 7 şi la matematică un 5. Asta însemna o medie cu puţin peste 7, absolut suficient pentru a intra. În toamnă aveam să constat că-mi făcusem bine socotelile.

În prima mea vacanţă de student din iarna lui ’65-’66 mi-am dat seama că în mine se ascunde nu numai un poet, ci şi un dramaturg. Cum pe poet îl scosesem de bine, de rău la suprafaţă, nu-mi rămînea decît să fac acelaşi lucru şi cu dramaturgul. Eram în vacanţă, cum spusei, pe Calea Moşilor, unde locuiam. Ningea liniştitor, iar comunismul dădea semne clare de schimbare la faţă, aşa că era tocmai vremea potrivită pentru scris teatru. De ce tocmai teatru? o să mă întrebaţi pe bună dreptate. Păi, ce să zic? Cînd eşti tînăr ţi se pare că orice e posibil, nici măcar nu mi-a trecut prin cap că n-aş fi în stare să scriu o piesă, mai ales că de ceva vreme aveam un subiect care mi se părea tocmai bun pentru ceea ce îmi propusesem să fac. Citisem, nu mai ştiu pe unde, probabil în Titus Livius, legenda despre Mucius Scaevola, plebeul roman care în timpul asediului Romei de către etrusci se hotărîse să-l omoare pe regele acestora, Porsenna. Nu reuşeşte şi pe deasupra mai este şi prins de etrusci. Dus în faţa lui Porsenna îşi arde mîna dreaptă pentru a le dovedi etruscilor că romanii nu sînt nişte căcănari. Conform legendei, impresionat de curajul tînărului, regele hotărăşte ridicarea asediului. Aşa că mi-am imaginat următoarea farsă: într-o piaţă din Bucureşti se strîng mai mulţi oameni, bărbaţi şi femei, pentru că auziseră că în piaţa aia un tînăr îşi va arde o mînă pentru a le dovedi celor de la putere că nici românii nu sînt de lepădat. Pînă la urmă se dovedeşte că tînărul cel curajos se afla printre cei care căscau gura în piaţă, dar că nu are curaj să-şi ardă mîna. În cele două săptămîni de vacanţă am terminat de scris piesa, fără să-mi pun nici o clipă problema că o asemenea piesă nu se va juca niciodată în România comunistă. Relaţiile mele cu comunismul erau pe vremea aceea destul de clare: comunismului nu-i păsa de mine şi nici mie de el. E drept că în clasa a şaptea, înainte să împlinesc 14 ani, fusesem făcut UTM-ist. Asta din cauză că învăţam foarte bine, iar taică-meu fusese destul de înţelept ca în ’47 să-şi lichideze afacerea cu pantofi de lux şi să se înscrie printre primii în cooperativa comunistă numită „Arta încălţămintei“, aşa că aveam şi origine sănătoasă. Cînd am intrat la liceu, în vara lui ’61, aş fi putut face o frumoasă carieră ca tînăr activist UTM-ist, deoarece pe UTM-iştii din anul meu îi puteai număra pe degetele de la o mînă, iar în clasa mea nu eram decît eu în situaţia asta. Nu ştiu ce-a fost în capul meu, dar atunci cînd am fost întrebaţi dacă e vreun UTM-ist în clasă eu m-am făcut că plouă. Aşa că abia în clasa a zecea am fost făcut UTM-ist din nou.

Cînd am început anul doi al Facultăţii de Chimie, în toamna lui ’66, consideram că, gata, sînt un scriitor format şi am început să mă gîndesc la publicare. În vară, trimisesem cinci poezii la un nou supliment literar, Povestea vorbei se chema, care apărea la Craiova împreună cu revista Ramuri. Povestea asta a vorbei era condusă de poetul Miron Radu Paraschivescu, MRP, cum aveam să aflu destul de curînd că-i spuneau apropiaţii. Acest MRP, căruia tocmai îi apăruse o carte, Versul liber, a avut proasta inspiraţie să publice toate cele cinci (or fi fost patru?) poezii în cadrul rubricii „Poşta redacţiei“, însoţite de cîteva rînduri de încurajare. Eram mîndru nevoie mare şi mă şi vedeam deja poet. Habar n-aveam că aveau să treacă paisprezece ani pînă să pot publica prima carte şi că în timpul ăsta aveam să fiu dat afară de la facultate, că urma să fac un an şi jumătate armată la o unitate de muncă unde soldaţii nu aveau voie să poarte armă, că după armată voi fi patru ani şomer, că mă voi însura şi voi avea un copil… N-aveam de unde să ştiu toate astea, aşa că nu-mi mai încăpeam în piele de mîndrie. În toamna aceluiaşi an am aflat din presa literară că la Uniunea Scriitorilor se deschisese un cenaclu literar condus de acelaşi Miron Radu Paraschivescu, care mă debutase. Cenaclul se ţinea seara, o dată pe săptămînă, nu-mi mai amintesc în ce zi, poate joia, la Uniunea Scriitorilor, în Sala Oglinzilor. Venea lume buluc şi erau seri cînd se stătea în picioare, nemaifiind locuri. Cenaclul era, într-adevăr, condus de MRP, dar cel care anima totul era tînărul poet Vintilă Ivănceanu, care era secretar. După vreo lună sau două, eram deja în iarnă, l-am abordat timid pe Ivănceanu şi i-am dat un dosar în care erau cîteva povestiri scurte. A luat dosarul, s-a uitat prin el şi pe urmă a spus: „Îţi dau răspunsul săptămîna viitoare, domnule Agopian“. I-am mulţumit şi am stat o săptămînă ca pe jăratic. De răspunsul lui depindea dacă voi citi în cenaclu sau nu. Ar fi fost o lovitură grozavă să primesc un răspuns favorabil, deoarece pînă atunci citiseră Leonid Dimov, Vintilă Ivănceanu, Virgil Mazilescu, Iulian Neacşu, Daniel Turcea, adică cei care se autointitulaseră „grupul oniric“. Toţi aveau un succes nebun la public, care nu mai auzise aşa ceva niciodată. Vintilă Ivănceanu era un bărbat înalt, solid, cu o tendinţă vizibilă spre îngrăşare. Îşi declama versurile cu o voce tunătoare, care făcea să vibreze candelabrul din Sala Oglinzilor: „Iubito, părul tău e-atît de moale/ Ca barba Domnului Isus Hristos./ Din sînii tăi, în cupe şi în oale/ O miere curge, cu parfum de os.// Şi-n coapsa ta de bronz, un fox-sîrmos/ La toţi bărbaţii latră ziua-noaptea./ Şi-n pîntecele tău cel albinos/ Ca o tulpină creşte taina şaptea“. Sigur, astăzi poezia nu mai impresionează ca în ’66.

O săptămînă am stat ca pe jăratic în aşteptarea răspunsului lui Vintilă Ivănceanu. Pe jăratic sau nu, pînă la urmă săptămîna a trecut şi, cînd am ajuns în faţa lui Ivănceanu, care perora în holul Uniunii Scriitorilor, mă căcam pe mine de emoţie. Apoi, m-am căcat de fericire: îi plăcuseră povestirile şi puteam citi în cenaclu cînd poftea inimioara mea. Inimioara mea a poftit săptămîna următoare, aşa că, în faţa unei săli pline, mi-am citit producţiile, nu înainte ca Vintilă Ivănceanu să mă prezinte ca pe o mare speranţă a prozei tinere, chestie care l-a enervat pe viitorul prozator Petru Popescu, cel care astăzi încearcă să-şi recîştige publicul pierdut după plecarea în America. Pe vremea aia, în ’66 adică, avea 22 de ani şi nu publicase decît un volum de poezii, Zeu printre blocuri. În mare, am ieşit cu faţa curată după lectură. Cei care au luat cuvîntul m-au lăudat moderat, numai Petru Popescu a zis că, după gustul şi priceperea lui, n-am talent şi, chiar dacă am, e plină lumea de tineri talentaţi, aşa că nu mai e nevoie de unul în plus. Ivănceanu mi-a luat apărarea şi s-au ciorovăit o vreme pe marginea prozelor mele. Sincer să fiu, habar n-am cum or fi fost prozele alea. Le-am pierdut de mult şi nu am decît o amintire vagă despre ele. Indiferent cum ar fi fost, laudele lui Ivănceanu¹ m-au transformat într-o mică vedetă a cenaclului şi aşa am rămas pînă în primăvara lui ’69, cînd am plecat la armată. Gloria o împărţeam cu o tînără prozatoare haioasă, Luminiţa Coler, care s-a dovedit mai descurcăreaţă ca mine: în ’71 a publicat un volum de povestiri, Nisip sub pleoape, cu care a luat Premiul pentru debut al Uniunii Scriitorilor. Pe urmă a plecat legal în Statele Unite şi s-a zvonit că s-ar fi căsătorit cu fiul guvernatorului Californiei. N-am auzit să mai fi scris ceva, dar cine ştie…

Şi uite-aşa, am devenit peste noapte un tînăr prozator oniric, etichetă de care eram foarte mîndru, dar care nu mi-a folosit la nimic. Oniricii erau gălăgioşi, scriau altfel decît ceilalţi şi, treptat, autorităţile n-au mai văzut cu ochi buni grupul lor. Miron Radu Paraschivescu, care îi sprijinea, nu se mai bucura de simpatia celor de la putere, iar acţiunile lui erau privite cu suspiciune, mai ales că vechea lui schizofrenie² o luase razna şi îşi cam făcea mendrele cu el.

Evident, la cenaclul condus de Miron Radu Paraschivescu nu veneau numai scriitorii care se autointitulau onirici, cu toate că grupul numit aşa se mărea treptat. Micul nucleu iniţial, format din Ţepeneag, Dimov, Ivănceanu şi Mazilescu, a atras în jurul lui scriitori precum Sorin Titel, Emil Brumaru, Daniel Turcea, Iulian Neacşu, Virgil Tănase, Florin Gabrea, Sebastian Reichmann, Nora Iuga… Dintre aceştia se detaşează, nu neapărat ca scriitor, Virgil Tănase. Romanul lui Portret de bărbat cosind în peisaj marin fusese refuzat de Editura Cartea Românească şi, exasperat că nu poate publica în ţară, şi-a trimis clandestin manuscrisul în Franţa, unde, tradus de Alain Paruit, a apărut în 1976 la Editura Flammarion. Romanul, care n-avea nimic anticomunist, a fost lăudat la Europa Liberă, drept care lui Virgil Tănase i se oferă un paşaport şi este sfătuit să facă bine şi să nu se mai întoarcă în ţară. Sfatul acesta i l-a dat, evident, Securitatea. Habar n-aveau securiştii că vor avea mult de furcă cu el. Stabilit la Paris, Tănase a publicat în 1982, în revista Actuel, un pamflet împotriva lui Ceauşescu, intitulat „Sa Majesté Ceauşescu Ier, roi communiste“. Pamfletul se termina astfel: „Sîntem 22 de milioane de oameni care trăim în subconştientul unui nebun!“. Enervat, Ceauşescu i-a dat ordin generalului Pleşiţă să-l lichideze pe Tănase. Cu care ocazie, s-o fi gîndit Pleşiţă, n-ar fi rău să-l pună pe listă şi pe Goma, ca să scape de doi dintr-o singură lovitură. Tot la ordinul lui Ceauşescu, în noiembrie ’77, Monica Lovinescu fusese bătută în faţa casei, dar nu destul de rău, spre regretul Securităţii. De data asta, Ceauşescu era hotărît să nu mai folosească jumătăţi de măsură. Aşa că, în mai 1982, ofiţerul de Securitate Matei Pavel Haiduc soseşte la Paris, cu ordinul de a-i lichida pe cei doi. Numai că, în loc să-şi facă treaba, Haiduc se predă serviciilor secrete franceze (DST) şi le spune toată tărăşenia. Marian Popa susţine, în a sa Istorie, că Haiduc era agent dublu, ceea ce nu-i exclus. În urma scandalului declanşat de dezvăluirile lui Haiduc, François Mitterrand îşi amînă sine die vizita la Bucureşti, unde fusese invitat de Ceauşescu. Cei de la Europa Liberă, în mod special Monica Lovinescu şi Virgil Ierunca, au făcut mare tămbălău pe chestia asta şi, uite aşa, Ceauşescu a reuşit, în nebunia lui, să-l transforme pe Virgil Tănase – un scriitor onorabil, dar obscur – într-o celebritate a momentului.

Răscolind printre nişte vechi manuscrise, am găsit mai multe povestiri, pe care le credeam pierdute, scrise în perioada pe care o evoc. M-am gîndit că n-ar fi rău să public una dintre ele, cea mai scurtă, pentru ca cititorii să-şi dea seama cam care era moda în proza acelor ani, mă refer la onirici, evident:

Flori de cais

În faţa casei e un pom şi mi-a plăcut să cred că e un cais. Acum cîteva zile a înflorit. Sînt nişte flori mari de culoare liliachie, mă uit pe fereastră, dar nu văd nimic, e întuneric, s-ar putea să fie ora zece seara şi aştept să vină Ana, casa e pustie, ieri am avut o durere de cap îngrozitoare şi n-a venit nimeni, poate nu ieri am avut durerea de cap, nu-mi aduc aminte precis, în orice caz zilele astea am fost foarte bolnav, mama a stat mult la capul meu şi îmi schimba compresele cu apă rece, spunea că ar fi bună o pungă cu gheaţă, dar n-aveau, acum mă simt mult mai bine şi o aştept să vină, Iosif a spus că n-o să vină nimeni şi s-a dus la culcare, eu cred că o să vină, ultima oară am văzut-o acum o săptămînă şi mi-a promis că o să vină, nu ştiu cum o cheamă, dar îi spun Ana, trebuie să vină şi să-mi aducă vestea cea bună, însoţeşte o bucătărie de campanie, trupele sînt cantonate undeva în apropierea oraşului şi, acum ştiu precis, ieri a avut loc bătălia decisivă, şi ea trebuie să vină să-mi aducă vestea cea bună, că am învins. O aştept de două ore, Iosif spunea că n-o să vină nimeni, de fapt, nici nu ştiu cînd s-a întîmplat asta, oricum Iosif a fost întotdeauna răutăcios cu mine şi, cînd am avut oreion anul trecut, Iosif, care a avut mai demult, a rîs de mine şi a spus că arăt ca dracu’ cu gîlcile alea după urechi, dar mama l-a certat şi l-a alungat din camera mea, a venit însă mai tîrziu şi m-a rugat să-l iert, apoi mi-a citit din Cinci săptămîni în balon. S-ar putea să fie ora zece şi în casă e întuneric şi linişte, nu ştiu dacă mai are rost s-o aştept, bătălia a avut însă loc şi ea trebuie să vină, e soră medicală şi lucrează la un spital din oraş, am pregătit şi un buchet din flori de cais să i-l dau. Iosif spunea că asta a fost acum cincisprezece ani, dar eu nu-l cred, nu mai cred pe nimeni, Ana e logodnica mea şi va veni şi îmi va spune dacă am învins sau nu. Acum două luni am fost rănit şi nu am putut să iau parte la lupta asta, Ana e singura care îmi aduce veşti, Iosif spunea că Ana nu există, dar eu nu-l cred, acum cred că e ora unsprezece, mai stau puţin şi, dacă nu vine, mă culc.

Chiar dacă oniricii reprezentau nucleul dur al cenaclului condus de poetul Miron Radu Paraschivescu, care îi ţinea pe aceştia sub aripa lui ocrotitoare, mulţi alţi scriitori, mai tineri sau mai puţin tineri, frecventau cenaclul. Başca mulţi gură-cască, simpli iubitori de literatură, poate scriitori în secret, dar care nu aveau curaj să-şi etaleze producţiile. Simpatic, volubil, plin de energie era Adrian Păunescu, care nu avea pe vremea aia decît 23 de ani. Debutase în 1965 cu volumul Ultrasentimente (la el toate lucrurile erau ultra), prefaţat de un critic şi el tînăr, Matei Călinescu. Venea destul de des la şedinţele cenaclului, dar se ferea ca dracu’ de tămîie să nu fie cumva catalogat drept oniric. În iarna lui ’67 a electrizat o sală „ultraplină“ cînd a citit, patetic şi cu lacrimi în ochi, un lung poem despre cei trei cosmonauţi care au ars de vii în timpul unui test al primei misiuni Apollo. Poemul era impresionant şi autorul ştia deja toate tehnicile şi trucurile artei declamaţiei. Într-o altă şedinţă, nu-mi mai amintesc anul, a citit Paul Goma din romanul Ostinato, pe care şi l-ar fi dorit publicat în ţară, dar n-a fost să fie. Mie fragmentul citit mi s-a părut cam prost – eram oniric, ce naiba! –, dar mulţi au fost cuceriţi de curajul autorului. Din păcate, n-am citit niciodată romanul, dar, repet, fragmentul pe care l-am auzit atunci m-a lăsat destul de rece. Peste vreo zece ani, în vara lui ’77, aveam să-l cunosc personal pe Goma în casa lui Nichita, dar erau alte vremuri, el era un disident celebru, eu un amărît de slujbaş la un institut de proiectări pentru îmbunătăţiri funciare. La prima întîlnire am stat de vorbă cu el vreo jumătate de oră. Căuta, vădit, să racoleze noi semnatari ai manifestului său, prin care cerea ca românii să fie solidari cu mişcarea cehilor numită „Charta 77“. Îi scrisese chiar şi lui Ceauşescu, cerîndu-i acelaşi lucru. Ceauşescu n-a semnat, din motive personale, eu am făcut la fel ca Ceauşescu.

Cum am mai spus, cenaclul se ţinea la Uniunea Scriitorilor, la etaj, în Sala Oglinzilor. Iarna, toată lumea îşi lăsa paltoanele pe hol, unde erau cîteva cuiere. Într-o seară, după şedinţă, am constatat că paltonul meu dispăruse. Eram împreună cu Ion Haineş, fostul meu profesor de literatură din liceu. Mi-am căutat paltonul prin toate ungherele, dar n-am dat de el, aşa că am plecat fără palton. Ca să mă consoleze pentru pierdere, Haineş m-a invitat să bem ceva la Katanga. Ăsta era un bar într-o fundătură de pe Magheru. Nici n-am intrat bine, că Haineş a zis, arătîndu-mi un palton agăţat pe un cuier din fundul sălii: „Ăla nu-i paltonul tău?“. M-am dus întins la el şi al meu era, fără doar şi poate. Un tip sfrijit s-a sculat de la o masă, zicînd că-i paltonul lui. Îl ştiam după figură, de la cenaclu. Haineş i-a pus mîna în piept şi a zis: „Las-o moale, bătrîne!“. Tipul n-a mai zis nimic.

Atunci mi-am dat seama că, pentru a ajunge scriitor, trebuie să faci din cînd în cînd şi niscaiva sacrificii. Să-ţi pierzi paltonul, de exemplu! În seara aia, Dumnezeu a fost galanton cu mine. Din păcate, am ieşit din preocupările lui mai bine de zece ani. Dar încă nu ştiam asta.

În curînd, de mişcarea onirică s-a ales praful. Prin ’70 practic nu mai exista. Voi încerca să prezint pe scurt ce s-a întîmplat cu principalii ei membri.

Miron Radu Paraschivescu (MRP) – nu era oniric, dar era destul de nebun ca să sprijine din tot sufletul mişcarea. A murit de cancer în 1971, la vîrsta de 60 de ani.

Dumitru Ţepeneag – principalul teoretician al mişcării. A publicat în ţară trei volume de proză scurtă (Exerciţii, 1966; Frig, 1967; Aşteptare, 1972), ultimul fiindu-i retras din librării în timp ce se afla la Paris, unde rămîne definitiv, deoarece Ceauşescu i-a retras cetăţenia română în 1975. Se întoarce sporadic în ţară după ’89 şi publică destul de mult, cu un succes moderat. În perioada exilului forţat a publicat mai multe cărţi în Franţa, fără vreun ecou deosebit. În momentul de faţă (2013) are 76 de ani şi s-a stabilit la Paris³.

Leonid Dimov – născut în 1926, Dimov a fost cel mai bătrîn membru al grupului oniric. Mare poet, cu nenumăraţi fani pînă în ziua de azi. A murit în 1987, la 61 de ani.

Vintilă Ivănceanu – cel mai simpatic şi mai plin de vervă membru al grupului. Mulţi l-au privit ca pe un saltimbanc, dar ăsta era modul lui de a persifla un regim autoritar şi, nu de puţine ori, criminal. A publicat în ţară două volume de versuri şi trei de proză. În 1971 s-a stabilit în Austria, după ce s-a căsătorit cu o funcţionară de la Ambasada austriacă. Am cunoscut-o pe viitoarea lui soţie, care nu arăta prea grozav din cauză că avea picioare elefantine. După plecare nu s-a mai auzit nimic de el, cu toate că a mai publicat şi în Austria. A murit în timpul unei călătorii în Tunis, în 2008. Avea 68 de ani.

Virgil Mazilescu – era considerat prostul grupului, dar toată lumea îl iubea datorită candorii sale. La un moment dat s-a îndrăgostit de Rodica Floroiu (numele real al Rodicăi Palade), soţia lui Dan Cristea, cu care a fugit la Mogoşoaia. La cîţiva ani după cutremurul din ’77, casa de creaţie de la Mogoşoaia s-a închis (prin ’80 cred) şi s-a mutat împreună cu Rodica în casa socrilor mei, pe Calea Plevnei 56. Acolo a scris volumul care l-a făcut celebru, Guillaume poetul şi administratorul. A murit în 1984, la numai 42 de ani. Alcoolul şi Rodica au jucat un rol decisiv în moartea lui.

Daniel Turcea – a publicat numai două volume de poezie, Entropia (1970) şi Epifania (1978). A murit de leucemie în 1979, la numai 34 de ani.

Emil Brumaru – a avut legături sporadice cu grupul oniric, deoarece trăia izolat la Dolhasca, unde funcţiona ca medic de policlinică. Din cînd în cînd era vizitat de nucleul dur al mişcării (Ţepeneag, Dimov, Ivănceanu). A purtat o bogată corespondenţă cu Dimov, cu care se împrietenise⁴. Mare poet, cu toate că Nicolae Manolescu, cu lipsa lui de gust proverbială, îl consideră minor. Astăzi (2013) trăieşte destul de izolat la Iaşi, după ce mult cîntata lui soţie, Tamara, l-a părăsit. Ne-am împrietenit în 1987, după ce a citit Sara, şi din cînd în cînd îl sun şi bîrfim, amuzaţi, lumea literară. Poezia lui erotică n-are egal în literatura noastră, situîndu-l într-o marginalitate care defineşte perfect geniul.

În 1967, sînt sigur şi azi, eram un om fericit. Nu mă mai interesa chimia şi dădeam pe la facultate din an în Paşte, dar scriam zilnic şi, aşa mi se părea atunci, din ce în ce mai bine. Începusem şi abandonasem două romane, dar asta nu mă îngrijora prea tare, nu venise încă vremea lor. Reuşisem totuşi să termin un scurt roman, mai bine zis o nuvelă, despre un fost legionar, o proză de inspiraţie existenţialistă, fiindcă tocmai citisem Ciuma lui Camus. Ştiam o mulţime de lucruri despre mişcarea legionară, dintr-un motiv destul de banal. Prin clasa a opta, înnebunit fiind eu de chimie, m-am împrietenit cu un student la chimie, Şerban M., cu cinci ani mai mare decît mine. Văzînd cît sînt de pasionat, Şerban m-a luat în serios şi ne petreceam ore întregi, mai ales vara, în grădina casei lui de pe o străduţă numită Aprodul Purice, vorbind despre chimie. De fapt, el vorbind şi eu băgînd la cap. Locuia împreună cu mama lui şi cu bunica într-o casă-vagon, tipică pentru cartierul acela vechi al Bucureştiului. Mama lui, o distinsă doamnă, care terminase Literele în timpul războiului, văzînd că îmi place să citesc, m-a luat sub aripa ei ocrotitoare. Fusese legionară, fratele ei la fel. Acesta fugise din ţară după rebeliune şi, la începutul anilor ’50, fusese paraşutat în munţi, ca să lupte împotriva regimului. Fusese prins şi condamnat la moarte. Doamna în cauză scăpase fără să păţească nimic, dar se dăduse la fund şi lucra ca desenatoare tehnică la un institut de proiectări. Renunţase la bărbatul ei, tatăl lui Şerban, un avocat cam fanfaron, şi de atunci se ocupa de educaţia fiului, încercînd să facă din el un adevărat bărbat, adică un legionar. Şerban era anticomunist pînă în măduva oaselor şi antisemit cît cuprinde, convins că jidanii conduc lumea. Altfel, era un lungan simpatic, care ştia mai multă chimie decît profesorii lui. Maică-sa, distinsa doamnă, văzînd că şi-a cam încheiat apostolatul cu odrasla ei, m-a luat în primire pe mine. Se întîmpla, cînd treceam pe la ei, ca Şerban să nu fie acasă şi atunci mă poftea să şed, mă servea cu dulceaţă de smochine şi cu apă rece şi îmi vorbea despre legionari. Fusese logodită cu poetul Horia Stamatu, legionar şi el, pe care îl ascunsese după rebeliune în pivniţa casei, pînă ce acesta a putut să fugă din ţară, ajutat de nemţi. Prin Stamatu îi cunoscuse pe Cioran şi pe Mircea Eliade şi de la ea am aflat ce-i cu ei, dar şi că fuseseră legionari. Mi-a dat să citesc Lacrimi şi sfinţi a lui Cioran, însă cartea m-a lăsat rece, ca să nu zic că m-a dezamăgit. Nici doctrina nu s-a prins de mine, dintr-un motiv simplu: aveam o mulţime de prieteni evrei, care erau la fel de săraci ca şi românii, iar cel mai bun prieten al meu din liceu era Andi Schönfeld, al cărui tată era la puşcărie. Aşa că nu aveam deloc impresia că evreii conduc lumea, cum se străduia distinsa doamnă să mă convingă.

Copilăria unui viitor scriitor în comunism

Pe vremea aia (1967) locuiam împreună cu taică-meu în Gura Oborului, pe Calea Moşilor nr. 281, într-o fostă prăvălie, transformată în garsonieră, la parterul unui bloc cu trei etaje. Blocul fusese al unui inginer polonez, Piatkowski, şi comuniştii îl naţionalizaseră în ’48. Inginerul cu ai lui locuiau în nişte cocioabe, care fuseseră tot ale lor, într-o curte îngustă şi lungă, lipită de bloc. Blocul era aşezat între străzile Ardeleni şi Făinari, în dreptul cărora erau şi staţiile de tramvai cu acelaşi nume. Eu copilărisem pe străzile din stînga Căii Moşilor, precum Ion Maiorescu, Vaselor, Pop de Băseşti, Căluşei, Iancu Căpitanu, Aprodu Purice, Horei, Oborul Nou… Străzi liniştite, acoperite cu piatră cubică, cu nişte curţi lungi şi case-vagon. Pe Calea Moşilor erau aceleaşi curţi lungi, aceleaşi case-vagon, cu apa curentă la o cişmea din curte şi cu WC-ul tot în curte. Din cînd în cînd, monotonia era spartă de cîte o vilă cochetă sau de cîte un bloc cu încălzire centrală şi cu apă caldă la robinet. Eu şi taică-meu eram fericiţii beneficiari ai unor astfel de utilităţi, chit că locuiam într-o fostă prăvălie, care avea încă vitrină la stradă, cu grilaj de fier. Ca să nu se vadă în casă, cineva ridicase un zid în spatele vitrinei şi pusese ferestre. Cînd deschideam fereastra nimeream în vitrină, ceea ce era foarte amuzant pentru prietenii mei, care nu mai văzuseră aşa ceva. Partea nasoală era că de două ori pe an ne vizita sectoristul, care ne anunţa plictisit că trebuie să facem lună geamurile vitrinei şi grilajul. Asta din cauză că veneau sărbătorile comuniste oficiale: 1 Mai şi 23 August. Sărbători care trebuiau întîmpinate cum se cuvine… Ajunseserăm în blocul ăla din cauza maică-mii, care toată viaţa a fost plină de iniţiative. Înainte locuiam pe strada Căluşei la nr. 36, într-una din acele case-vagon cu o curte lungă. Noi stăteam în fundul curţii, în două camere pe hol. Bucătăria era la comun cu altă familie, el antrenor la o echipă de fotbal pentru juniori, ea, mai curviştină, se făcuse miliţiancă. Habar n-am de ce maică-mea le considera pe toate miliţiencele curve. Asta a noastră, Jeni parcă o chema, era şi frumuşică pe deasupra, aşa că maică-mea avea toate motivele să se enerveze cînd o vedea strălucind în uniforma ei bleumarin nou-nouţă. Se certau la cuţite, chipurile fiindcă Jeni i-ar fi furat cîndva o parte din carnea din ciorbă. Mai mult ca sigur că maică-mea inventa, iar pe Jeni părea s-o doară-n cur de ciorba noastră şi de noi, în general. Cîteodată, înainte să adorm, auzeam prin peretele subţire care ne despărţea de camera lor gemetele gîtuite ale lui Jeni cînd făcea amor cu bărbatu-su. Chestia asta, chiar dacă nu înţelegeam prea bine de ce gemea Jeni-miliţianca, mi-o făcea simpatică, plus că-mi plăcea cum arăta în uniformă şi cu chipiul pe cap. Ca să scape de ea, maică-mea a început să facă vrăji şi avea tot timpul la îndemînă un ţucal cu urină, ca să stingă argintul viu pe care, eventual, Jeni l-ar fi putut trimite împotriva ei. Văzînd că vrăjile n-au nici un efect, s-a gîndit că, pînă la urmă, cel mai bun lucru ca să scape de miliţiancă ar fi să plecăm noi. Aşa că, înainte să împlinesc nouă ani, ne-am mutat, prin schimb de locuinţă, de pe Căluşei pe Moşilor, în garsoniera cu vitrină.

Maică-mea, Marioara, a rămas borţoasă pe cînd avea 26 de ani, iar Arşag, viitorul meu tată, 42. Nu erau căsătoriţi şi aşa vor rămîne încă patru ani. Marioara se născuse la Craiova în 1921, ca primul copil al unei familii de bănăţeni mutaţi acolo după Marea Unire. Bunicu-meu, Sebastian Sacoşan, era proprietarul unei case pe Calea Severinului, casă cu prăvălie la stradă, unde vindea cam de toate, de la sare şi gaz la făină, zahăr şi untdelemn. Meseria lui principală era însă aceea de frînghier şi în copilărie am descoperit într-o magazie tot felul de maşini ciudate folosite, mi s-a spus, la producerea frînghiilor de tot felul. În afară de Marioara, mama mea, Sacoşanii au mai avut trei fete şi doi băieţi, în ordinea următoare: Vasilica, Nuna, Benone, Marcel şi Dora. Cu puţin timp înainte să înceapă războiul, Vasilica, zisă Vica, a fugit la Bucureşti cu un subofiţer neamţ, pe care habar n-am cum l-a cunoscut. Marioara era deja măritată de vreo doi ani cu un cizmar. Cînd eram copil, i-am văzut o poză de la nuntă şi avea o mutră destul de nefericită în poza aia. Oricum, n-a recunoscut niciodată că a fost măritată la Craiova. Cred că avea vreo 19 ani cînd, îndemnată de cîteva scrisori primite de la soră-sa, şi-a părăsit bărbatul şi a plecat şi ea la Bucureşti. Era în timpul războiului, cred. Bunicu-meu, Sebastian, s-o fi plictisit de familia lui şi a murit de o încurcătură de maţe la puţin după fuga maică-mii la Bucureşti. Nu ştiu cît o fi stat cu neamţul ei Vica, nu prea mult probabil, dar în timpul războiului lucra ca vînzătoare la magazinele La Fayette şi era încurcată cu un şef de raion evreu. Descoperise, fără nici un fel de prejudecăţi, farmecul discret al bărbaţilor evrei. Pînă la urmă s-a căsătorit, chiar în timpul războiului, cu evreul Rică nu-mai-ştiu-cum. Acesta a murit destul de repede din cauza unei pneumonii pe care o făcuse pe cînd dădea zăpada, obligat de legile rasiale ale lui Antonescu, la Gara Basarab. Vica a rămas într-o relaţie strînsă cu familia lui şi, prin ’50, pe cînd aveam numai trei ani, mă ducea în casa lor să mă joc cu nepoatele ei. Locuiau pe Calea Moşilor şi îmi aduc aminte şi acum de o fetiţă blondă, pe care o chema Perla. Era cu patru ani mai mare decît mine şi era foarte interesată de „cocoşelul“ meu.

Sosită la Bucureşti la chemarea insistentă a soră-sii, Marioara, viitoarea mea mamă, s-a descurcat destul de repede. Era foarte tînără şi deloc proastă şi, pe deasupra, fusese măritată vreo doi ani, aşa că a făcut ce ştia mai bine: s-a încurcat cu un tip care, culmea, era tot cizmar, ca şi primul ei bărbat. S-o fi gîndit că la cizmari se pricepe deja, n-avea rost să-şi bată capul cu alte meserii, care puteau să-i aducă cine ştie ce surprize neplăcute. Şi nici n-a pierdut vremea cu noul ei cizmar, i-a trîntit un copil, un băiat, cît ai zice peşte. Îi plăcea în Bucureşti şi n-avea de gînd să se mai întoarcă la Craiova. Numai că n-a avut noroc nici cu copilul, nici cu cizmarul. Copilul a murit înainte să împlinească un an, iar cizmarul era beţiv ca orice cizmar şi o mai şi bătea pe deasupra. Aşa că şi-a luat lumea în cap, dîndu-l dracului pe beţiv. E clar, nu avea noroc la cizmari, dar asta n-a împiedicat-o să mai încerce o dată. A pus mîna pe o slujbă, probabil tot vînzătoare, ca şi soră-sa Vica, şi şi-a găsit o gazdă pe strada Căluşei, la o grecoaică rea de muscă, pe care o chema de tot rîsul, Tasula. Pe Tasula am cunoscut-o şi eu cînd eram copil. Era o grăsană mustăcioasă, cu părul vopsit roşu, care nu uitase vremurile mai bune cînd bărbaţii mişunau pe la curul ei. Viitorul meu tată, Arşag, locuia tot pe Căluşei, la o aruncătură de băţ de grecoaica de care vă spusei. Numai că pe vremea aia nu era în Bucureşti, ci la mama dracului, tocmai în Transnistria, unde făcea pe soldatul într-un batalion disciplinar. Se crezuse deştept cînd îi venise ordinul de concentrare şi se ascunsese la un ţigan lăutar, în Tei. La ţigan a ţinut-o numai într-un chef, lăudîndu-se că a scăpat şi de Antonescu, şi de Odesa. N-a fost să fie! Ţigănia era plină de informatori şi n-a trebuit mult ca unul să-şi facă cinstit meseria. Aşa că viitorul meu tată s-a trezit arestat, judecat rapid de un tribunal militar şi trimis sub escortă în batalionul disciplinar de la Sărata, în Transnistria. Batalionul era format din toate scursurile din Bucureşti şi din ţară, plus armeanul de 36 de ani care urma să-mi fie tată. Antonescu dăduse personal ordin să fie instruiţi sumar pentru a fi folosiţi drept carne de tun în linia întîi a frontului.

Am ascultat, în copilărie, două poveşti despre cum a scăpat taică-meu să fie trimis pe Frontul de Est, unde, aproape sigur, şi-ar fi lăsat oasele. Cum spuneam, fiind considerat dezertor, cînd a fost prins a fost trimis sub escortă la Sărata, undeva prin Transnistria. Acolo se constituise un batalion disciplinar şi urma ca, după o instrucţie sumară, acei soldaţi de căcat să fie trimişi în linia întîi, în zonele cele mai periculoase. Nu aştepta nimeni nimic de la ei, numai că, în loc să fie judecaţi şi împuşcaţi pur şi simplu, s-a considerat că e mai profitabil s-o facă ruşii. Pe vremea aceea, două dintre viitoarele mele mătuşi armence locuiau pe strada Căluşei împreună cu mama lor. Fratele lor mai mic, Dicran, avusese ghinion. Încorporat în 1938 la vînători de munte, făcuse trei ani de armată, taman bine cît să înceapă războiul cu URSS. Vînătorii de munte reprezentau elita armatei (sovieticii vor desfiinţa această armă după terminarea războiului, şi aşa va rămîne ceva vreme), iar Dicran n-a mai fost lăsat la vatră, cum se cuvenea, ci a fost trimis să lupte cu ruşii. Surorile lui, Orjen şi Araxi, atunci cînd a fost săltat şi celălalt frate, au considerat că e prea mult. În familiile armeneşti, bărbaţii sînt la mare preţ şi, cum tatăl lor murise încă din 1915, riscau să rămînă fără nici un bărbat în familie, ceea ce era de neconceput. Aşa că, după ce s-au sfătuit, Araxi a fost cea aleasă să-l scape de la moarte pe viitorul meu tată. Araxi era tînără şi frumoasă, şi fată mare pe deasupra. Îmbrăcată cu cea mai elegantă rochie pe care o avea, cu pantofi scumpi făcuţi chiar de fratele ei, parfumată, pedichiurată şi manichiurată, s-a dus în audienţă la un colonel din Marele Stat-Major român. Avea cu ea o hîrtie prin care cerea ca fratele ei să fie scutit de armată deoarece era singurul susţinător al unei mame bătrîne şi bolnave. Colonelul a privit hîrtia, apoi a privit-o pe armeanca tînără care i-o adusese. S-au înţeles repede, numai din priviri. Asta era versiunea maică-mii, care a considerat totdeauna că femeia are o singură armă, cea pe care bunul Dumnezeu i-a aşezat-o între picioare.

Ajuns la Sărata, la batalionul disciplinar, taică-meu şi-a găsit repede cîţiva cunoscuţi, borfaşi de Colentina, care-l ştiau de bun petrecăreţ şi galanton nevoie mare pe deasupra. L-au luat sub aripa lor ocrotitoare şi l-au pus în temă cu ce avea să se întîmple cu ei. Nimic bun, desigur. Aşa că l-au sfătuit să facă pe dracu-n patru ca să încerce să scape de acolo. Ei aveau deja pregătite cîteva soluţii pentru scăpare. Una o ştiau de la puşcărie şi era aparent simplă: o injecţie cu scuipat în pulpa piciorului. În cîteva ore, piciorul ţi se făcea ca un butuc din cauza infecţiei şi exista o şansă – nu prea mare, e drept – să fii trimis în ţară pentru tratament, iar acolo urma să te descurci. Singurul risc era că se putea ajunge la amputarea bietului picior. Dar dacă te gîndeai bine, pricepeai destul de repede că era mai sănătos să fii olog decît mort la Cotul Donului. Altă soluţie era să faci rost de un tuberculos şi să te înţelegi cu el să-ţi dea zilnic o porţie zdravănă de flegmă, pe care tu, om serios, aveai s-o bei conştiincios. Îmbolnăvirea era aproape sigură şi, cum nimeni nu avea nevoie de un tuberculos, trecerea în rezervă era ca şi aranjată. Ei plătiseră deja un furier, care se jurase că ştie mai mulţi localnici bolnavi de tuberculoză şi se învoise cu unul dintre ei să expectoreze într-un borcan. I-au arătat şi lui taică-meu un borcan plin cam o treime cu un lichid verzui. Dacă avea nişte bani, îi puteau face rost şi lui de aşa ceva. Sau poate că prefera varianta cu injecţia în picior. Nu-l costa nimic, era mai elegantă şi mai sigură. În definitiv, nu orice om era în stare să bea o jumătate de borcan cu flegmă, şi asta mai multe zile la rînd. Pe taică-meu nu-l îmbia nici una din soluţiile propuse de prietenii lui borfaşi. Nu era el prea şcolit, dar ştia bine ce-i aia o tuberculoză sănătoasă. Şi auzise şi de septicemie. Fireşte, mai puteai să-ţi tai două-trei degete de la mîna dreaptă sau, mai sigur, să-ţi explodeze în mînă focosul de la o grenadă. Şuţii din Colentina aveau deja pregătite mai multe focoase şi un satîr bine ascuţit, pe care îl furaseră de la bucătărie.

Viitorului meu tată nu-i plăcea nici una dintre soluţiile care i se ofereau pentru a scăpa de front. Nu credea în Dumnezeu, dar pînă la urmă Dumnezeu a fost cel pe mîna căruia s-a lăsat, zicîndu-şi, ca orice creştin prins la strîmtoare: Dumnezeu cu mila! Şi nici n-a trebuit să aştepte prea mult pentru a primi un semn de la Cel de Sus. Într-o zi s-a zvonit prin unitate că se schimbase medicul. În locul celui vechi venise un căpitan cu nume ciudat. Cînd a auzit cum îl cheamă pe noul medic, viitorul meu tată a tresărit şi s-a gîndit că Dumnezeu îi pusese mîna în cap. Aşa a şi fost. Medicul-căpitan Krikor Nigocosian era o veche cunoştinţă de-a lui taică-meu. Avea cabinet într-un bloc de pe Calea Moşilor şi la el îşi tratase primele blenoragii viitorul meu tată, Arşag. Probabil că avusese destule, başca un şancru tare, aşa că, din tratament în tratament, ajunseseră să se împrietenească. Mergeau din cînd în cînd la cîte o grădină de vară, cu lăutari vestiţi, pe care Arşag îi ştia bine. Şi, uneori, fiindcă medicul era becher, îi recomanda cîte o curvă mai spălată, cu condicuţa în regulă. Cînd se întîlneau, vorbeau numai armeneşte, mai mult ca să nu-şi uite limba, iar asta i-a apropiat binişor. La întoarcerea mea din armată, unde fusesem sanitar, tratasem zeci de blenoragii şi depistasem două cazuri de sifilis, l-am întrebat pe taică-meu, curios, cum se trata blenoragia înainte de descoperirea antibioticelor. Mi-a zis că se trata cu sulfamidă. Numai că sulfamida nu intra în discuţie înainte de 1935, ştiam asta de la facultate, eu doream să aflu ce făceau medicii pînă la sulfamidă. „Păi, ce să facă?“, a zis taică-meu. „Spălături pe uretră cu o soluţie dezinfectantă. Trebuia să faci două-trei spălături pe zi şi erau al dracului de dureroase. Dacă nu reuşeai cu spălături, trebuia să faci injecţii cu lapte.“ „Cum cu lapte?“, m-am minunat eu. „Cu lapte, în cur!“, a zis taică-meu. „Dar pentru injecţiile astea erai obligat să te internezi în spital. Te internai, îţi făceau injecţia în fesă şi, după cîteva ore, poate mai mult, poate mai puţin, nu ştiu decît din auzite, făceai febră mare şi, din cauza febrei, gonococii mureau. Cînd febra era prea mare, te înveleau în cearşafuri ude, ca să nu mori şi tu odată cu gonococii ăia.“

Doctorul Krikor Nigocosian l-a privit pe viitorul meu tată atent, apoi a zîmbit: „N-arăţi deloc rău, Arşag!“, a zis şi a dat a lehamite din mînă. O poză din vremea aia mi-l arată pe viitorul meu tată cu o faţă rotundă ca un pepene. Şi dacă adăugaţi la pepenele ăla smead o mustaţă tunsă scurt şi părul întins dintr-o parte pe o chelie mai mult decît serioasă, cam cum se pieptăna Băsescu acum cîţiva ani, obţineţi figura de atunci a unui armean de 37 de ani. Arăta, de fapt, ca un lăutar din Gura Oborului. Şi el nu era decît un cizmar armean ajuns în Transnistria, într-un batalion disciplinar. Stătea în faţa căpitanului-medic Krikor Nigocosian, în infirmeria batalionului, şi îi explica pe armeneşte acestuia cum a ajuns acolo. Căpitanul, armean şi el, oarecum prieten cu taică-miu, care îi fusese de cîteva ori pacient din cauză că îi plăceau curvele, a ascultat povestea, a dat iar a lehamite din mînă şi a spus: „Bine, lasă că te scap eu de-aici!“. Vorbise tot armeneşte. Taică-miu n-a zis nimic, a salutat cît de regulamentar era în stare şi a cerut permisiunea să plece. De data asta, vorbise româneşte şi căpitanul i-a zis că e liber. Cum sîngele apă nu se face, peste două zile un felcer l-a căutat şi i-a zis că-l aşteaptă domnu’ doctor. Şuţii cu care era, la o partidă de barbut jucată pe vine pe o bucăţică de pămînt bătătorit, l-au privit miraţi, apoi s-au dumirit. Ştiau şi ei că sîngele apă nu se face. Lucrurile s-au aranjat repede. Comandantul batalionului, un colonel curvar şi beţiv, se încurcase cu o rusoaică tînără, să-i spunem Ludmila, şi nu mai ştia ce să facă s-o mulţumească pe curvă. Angajase o croitoreasă să-i facă rochii, o pusese în gazdă la cea mai bogată familie din sat, avea un soldat ca servitor, comandase nişte bijuterii ieftine de la Chişinău, o plimba cu maşina batalionului prin sat, dar mai mult nu prea putea să facă fără să-şi pericliteze cariera de tot. Cînd aflase de la doctor că în batalion e un cizmar de lux, care nimerise acolo din întîmplare, îi străluciseră ochii. „Adu-l aici“, îl rugase pe doctor, „dar fii discret, că şi-aşa mi-au ieşit nu ştiu cîte vorbe din cauza curvei ăsteia de Ludmila“. După o zi, viitorul meu tată a fost numit cizmarul oficial al batalionului, mai bine zis al Ludmilei.

Cînd Arşag, armeanul de 37 de ani de pe Calea Moşilor, a văzut-o pe Ludmila, rusoaica de 24 de ani care era metresa comandantului lagărului de la Sărata, şi-a dat seama că s-ar putea ca Dumnezeu să existe. Fiindcă El făcuse femeia dintr-o coastă a bărbatului, şi Ludmila (chiar dacă apăruse numai dintr-o simplă coastă, un os, acolo) ajunsese treptat, beneficiind de evoluţia animală, o femelă superbă, cu un cur generos şi ţîţe aidoma. Dar, punîndu-i nurii în paranteză, vorba lui Heidegger, nu la cur şi la ţîţe s-a uitat viitorul meu tată, ci la picioruşe. Cu alea avea el de lucru şi de la ele avea să-i vină scăparea, dacă avea să vină. Şi-a concentrat privirea pe ele, le-a studiat anatomia, încercînd să reţină fiecare amănunt. După ce s-a lămurit, în mare, cam cu ce are de-a face, i-a spus pe ruseşte⁵ să se descalţe. Erau în odaia cea mare a comandantului, din casa unde se încartiruise. Comandantul n-a zis nimic cînd l-a auzit vorbind ruseşte, nici măcar n-a tresărit. Bea vodcă şi privea în gol, aşteptînd plictisit ca femeia lui să-şi termine treaba cu cizmarul armean. Ludmila s-a descălţat supusă şi nici ea nu s-a mirat cînd l-a auzit pe românul ţigănos din faţa ei că vorbeşte ruseşte. Viitorul meu tată nu s-a mirat nici el că ei nu se miră. A îngenuncheat în faţa Ludmilei, i-a ridicat piciorul stîng şi i-a cercetat laba, a pipăit-o atent, aşa cum face un maseur profesionist, apoi a făcut acelaşi lucru cu laba piciorului drept. Ludmilei îi plăcea ce făcea tipul ăla cu picioarele ei, se umezise între craci şi pe buza de sus îi apăruse o transpiraţie fină. „Vezi că mă gîdil!“, a spus ea, dar viitorul meu tată a ignorat-o. Colonelul, comandantul lui, începuse să fie atent la ce se întîmpla, dar cînd a văzut că omul lui scoate o bucată de hîrtie albă din buzunar, un centimetru cizmăresc şi un creion, şi-a dat seama că lucrurile sînt în regulă. Cînd eram adolescent şi taică-meu muncea la cooperativa „Arta încălţămintei“, l-am văzut de nenumărate ori făcînd chestia asta cu nişte doamne mai sclifosite decît o Ludmilă oarecare din fundul Transnistriei. Toate se pişau pe ele de plăcere şi numai pe taică-meu şi-l doreau să le ia măsura. Şi uite aşa, cu complicitatea comandantului, doctorul Krikor Nigocosian a reuşit să-l trimită pe taică-meu acasă, unde, ca unic susţinător al unei mame bătrîne (aici a contat mai mult ca sigur intervenţia surorii sale, Araxi), a fost lăsat la vatră. Asta era versiunea lui taică-meu.

1. Peste ani de zile aveam să aflu că era, ca şi mine, pe jumătate armean, mama lui fiind născută Aslan. Poate şi de aici i s-a tras bunăvoinţa cu care m-a tratat.

2. Marian Popa susţine, în a sa Istorie, că nebunia lui Miron Radu Paraschivescu era cauzată de un vechi sifilis prost tratat, dar Marian Popa exagerează sau foloseşte prea des informaţii neverificate pentru a putea fi luat în serios.

3. Pentru mai multe detalii, vezi Florin Manolescu, Enciclopedia exilului literar românesc, 1945-1989, Editura Compania, Bucureşti, 2003.

4. Vezi Emil Brumaru, Opere III. Cerşetorul de cafea, Editura Polirom, Iaşi, 2012.

5. Bunul meu tată se născuse în comuna Luncaviţa, judeţul Tulcea, dar copilărise la Jurilovca, printre lipoveni, şi o rupea binişor pe ruseşte.