John Fowles, The Ebony Tower

Copyright © John Fowles 1974

All rights reserved

© 2003, 2018 by Editura Polirom, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7308-7

ISBN PDF: 978-973-46-7309-4

ISBN print: 978-973-46-7198-4

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: J.M.W. Turner (1775‑1851), Castelul Norham de pe fluviul Tweed, 1823 (detaliu)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

JOHN FOWLES s-a născut în 1926, la Leigh-on-Sea, o mică localitate din comitatul Essex. După ce a urmat cursurile Universităţii din Edinburgh, în 1950 a obţinut o diplomă în literaturile franceză şi germană la Oxford, unde i-a descoperit pe existenţialiştii francezi şi pe promotorii Noului Roman. A predat literatură franceză la New College, Oxford, a fost profesor de limba şi literatura engleză la Universitatea din Poitiers, apoi la Colegiul Anargyrios de pe insula grecească Spetses (experienţă evocată în Magicianul), pentru ca între 1954 şi 1963 să predea engleza la Colegiul St. Godric din Londra. A dobîndit recunoaşterea internaţională odată cu apariţia primului său roman, Colecţionarul (1963), care a avut un mare succes la public şi s-a bucurat de elogiile criticii, Fowles fiind considerat un scriitor cu o forţă imaginativă şi inovatoare excepţională, reputaţie pe care au confirmat-o următoarele sale romane: Magicianul (1965; ediţie revizuită în 1977), Iubita locotenentului francez (1969), Daniel Martin (1977), Mantisa (1982), Omida (1985). Patru dintre cărţile sale (Magicianul, Colecţionarul, Iubita locotenentului francez şi Turnul de abanos) s-au bucurat de ecranizări celebre, cu o distribuţie remarcabilă, distinse cu cele mai prestigioase premii din domeniul cinematografiei. Scriitor prolific, Fowles a publicat şi eseuri (The Aristos, 1964; Wormholes, 1998), nuvele (Turnul de abanos, 1974), poezii, traduceri, prefeţe, cronici literare şi comentarii la albume de artă fotografică.

Turnul de abanos

„…Et par forez longues et lees

Par leus estranges et sauvages

Et passa mainz felons passages

Et maint peril et maint destroit

Tant qu’il vint au santier tot droit…“

Chrétien de Troyes, Yvain

David ajunse la Coëtminais în cursul dupăamiezei. În după-amiaza precedentă debarcase la Cherbourg, făcuse drumul cu maşina pînă la Avranches, unde rămăsese marţi noapte. Aceasta i-a permis să zăbovească pe tot restul drumului şi să se bucure de împrejurimi – o perspectivă de la distanţă a impresionantului vis în spirală de la Mont St Michael, o plimbare agale la St Malo şi la Dinan, apoi spre sud, traversînd un peisaj de ţară absolut inedit, pe o vreme minunată de septembrie. Se îndreptă spre ţinutul molcom cu fructele şi grînele culese, un peisaj ordonat şi aliniat, concentrat în sine, care emana un aer de fertilitate consumată. De două ori se opri pentru a reproduce în acuarelă anumite combinaţii de culoare şi adîncime – linii paralele subliniate de notaţiile în creion ale scrisului său îngrijit. Deşi aceste note se refereau la forma originară – cum o dîră de culoare corespundea unui cîmp, unui zid însorit, unei coline îndepărtate –, de fapt nu desenă nimic. Mai adăugă data, ora şi aspectul vremii, apoi demară.

Într-un fel, avea sentimentul vinovăţiei, pentru că se simţea atît de bine, pentru că se găsea absolut singur, într-un mod atît de neaşteptat, fără Beth, după ce mai făcuse şi atîtea mofturi; dar această zi, sentimentul descoperirii şi, bineînţeles, scopul în sine al călătoriei, profilîndu-se ameninţător şi totuşi atrăgător chiar în faţa lui, totul conspira pentru a-i crea iluzia plăcută a libertăţii de celibatar. Parcurse ultimii kilometri ai drumului cu sentimentul unui răsfăţ absolut, printr-una din cele mai întinse porţiuni de pădure străveche a Bretaniei, pădurea din Paimpont, pe drumuri de ţară învăluite în verdeaţă, întrerupte ici-colo de fîşii însorite tăiate printre copacii nesfîrşiţi. Dintr-o dată i se explicară anumite elemente din opera recentă mult admirată a bătrînului artist. Nici lectura, nici inteligenţa, indiferent de măsura lor, nu puteau înlocui experienţa directă. Cu mult înainte de a ajunge la ţintă, David era deja convins că nu făcuse drumul în zadar.

Porni pe un drum de pădure mai îngust, un fel de voie communale neumblată, şi după aproape doi kilometri ajunse la semnul mult aşteptat – Manoir de Coëtminais. Chemin privé. Trebui să deschidă şi apoi să închidă o poartă albă. După încă un kilometru, constată că drumul îi este din nou barat de o altă poartă, chiar în spaţiul în care copacii făceau loc unei livezi însorite, pline de ierburi. Prinsă în traversa de sus era o tăbliţă. Inscripţia îl făcu să zîmbească în sinea lui, căci dedesubtul cuvintelor în franceză – Chien méchant – se afla scris în engleză: Vizitatorii sînt primiţi numai dacă au stabilit întîlnirea în prealabil. Și, parcă pentru a i se confirma că avertismentul nu era o glumă, descoperi că poarta era prinsă cu un lacăt. Probabil că uitaseră că el trebuia să sosească în cursul după-amiezei. O clipă se simţi descumpănit, numai dacă al naibii bătrîn nu uitase complet de venirea lui. Stătea în umbra deasă, cu ochii la lumina de dincolo de gard. Nu se poate să fi uitat, David îi trimisese chiar săptămîna trecută o scrisoare scurtă atît pentru a-i reaminti, cît şi în semn de anticipată recunoştinţă. Din copaci, de foarte aproape, se auzea strigătul în trei silabe al unei păsări, ca sunetul produs de un flaut de tinichea cîntînd fals. Aruncă o privire în jur, dar nu zări pasărea. Cîntul ei era atît de puţin englezesc, încît, în chip nedesluşit, îi aminti lui David că era englez. Indiferent că exista sau nu un cîine, nu puteai să… Se duse înapoi la maşină, opri motorul, încuie uşile, se întoarse la poartă şi sări gardul.

Porni de-a lungul aleii, traversînd livada de pomi fructiferi bătrîni, încărcaţi cu mere verzi şi dintr-acelea roşii bune pentru cidru. Nu apăru nici un cîine, nu se auzi nici un lătrat. Manoir-ul, ca o insulă scăldată de soare în marea de stejari şi fagi imenşi, nu era chiar ceea ce-şi imaginase, poate pentru că el nu prea ştia bine franceza, nu prea cunoştea împrejurimile Parisului şi tradusese cuvîntul, ca imagine şi sunet, în sensul englezesc de manor house. Semăna mai mult cu o fermă cîndva opulentă, avînd o faţadă fără nimic aristocratic: tencuială ocru-deschis cu traverse încrucişate din lemn roşiatic şi ferestre protejate de obloane cafenii. În partea de răsărit se afla o aripă construită în unghiuri drepte, aparent de dată mai recentă. În ansamblu, avea farmec; era o casă veche şi adunată, aspectul degaja căldură, dădea un sentiment de soliditate. De fapt el se aşteptase la ceva mai impunător.

Pe latura de sud a casei se afla o curte pietruită. La baza peretelui erau muşcate, doi trandafiri bătrîni căţărători, cîţiva porumbei răsfiraţi pe acoperiş; toate obloanele erau lăsate, locul adormit. Dar uşa principală, deasupra căreia se afla o emblemă din piatră cu detalii roase de timp, în formă de scut, plasată excentric către partea de apus a casei, era deschisă. David înaintă pe drumul cu pietriş şi se apropie cu oarecare atenţie. Nu văzu nici un ciocănel, nici urmă de sonerie şi, slavă Domnului, nici un cîine rău. Văzu un salon cu pardoseală de piatră, o masă de stejar, nu departe de o scară veche de lemn cu balustrada roasă, crăpată, cu aspect medieval, care ducea la camerele de sus. În capăt, o altă uşă deschisă încadra o grădină însorită. Ezită, avînd senzaţia că ajunsese mai devreme decît i se precizase, apoi bătu cu pumnii în uşa masivă de la intrare. Cîteva clipe mai tîrziu, dîndu-şi seama de inutilitatea sunetului firav, făcu un pas dincolo de prag. În dreapta se desfăşura un salon lung ca o galerie. Probabil că fuseseră daţi jos cîţiva pereţi despărţitori, dar se păstraseră cîteva coloane negre, de o trufie sinistră, în contrast cu pereţii albi. Interiorul, care amintea de stilul Tudor, avea un aspect mai englezesc decît exteriorul. Camera era frumoasă, aerisită, deşi destul de plină cu mobilă veche din lemn sculptat, vase de flori, cîteva fotolii şi, mai spre capăt, două canapele, covoare vechi în nuanţe de roz şi roşu, bineînţeles, obiecte de artă…, care îl puteau surprinde cu mult mai puţin decît faptul că putea circula aşa liber prin casă – căci David ştia că, pe lîngă operele bătrînului pictor, se mai afla aici şi o adevărată colecţie. Ensor, Marquet, acel peisaj de la celălalt capăt probabil că era un Derain din prima perioadă şi acolo, deasupra căminului…

Dar era cazul să-şi anunţe sosirea. Traversă încăperea, trecînd pe lîngă scară, pînă la cealaltă uşă. În faţă se întindea o pajişte imensă: răzoare de flori, pîlcuri de arbuşti, cîţiva copaci ornamentali. La nord grădina era protejată de un zid înalt, iar mai departe, ascuns de vederea celui care stătea în faţa casei, se afla un şir de clădiri joase – hambarele şi grajdurile de pe vremea cînd aici fusese o fermă. În mijlocul pajiştei, un arbust exotic apărea modelat ca o imensă ciupercă la umbra căreia stăteau parcă de vorbă o masă de grădină şi trei scaune din împletitură de nuiele. Dincolo de acestea, două fete goale, învăluite în soarele fierbinte, erau culcate alături, în iarbă. Cea din planul apropiat era întinsă pe burtă, cu bărbia sprijinită în mînă şi citea o carte. Pe cap avea o pălărie de pai cu boruri mari şi calota prinsă într-o panglică de un roşu intens. Trupurile celor două fete erau uniform bronzate; nu îşi dăduseră seama, probabil, de existenţa străinului care acum se afla la umbra portalului, la zece metri de ele. David nu înţelegea cum de nu auziseră motorul în liniştea pădurii. Este adevărat că ajunsese înainte de ora ceaiului pe care el o menţionase în scrisoare sau poate la uşă era totuşi o sonerie şi un slujitor ar fi trebuit să-l audă. Cîteva secunde, înregistră cu privirea tonurile calde ale trupurilor indolente ale fetelor, umbra verde a formei de ciupercă, iarba verde, carminul intens al panglicii de la pălărie, zidul roz din fundal şi bătrînii pomi fructiferi în spalier. Apoi se întoarse la uşa principală, mai mult amuzat decît intimidat. Se gîndi din nou la Beth, ce mult i-ar fi plăcut acest plonjon în legenda bătrînului, răului faun şi a celebrelor sale după-amieze.

La uşa pe care intrase descoperi ceea ce, din prea multă curiozitate, nu observase iniţial. Un clopot cu mîner de bronz se afla pe podeaua de piatră, lîngă canatul uşii. Îl ridică şi sună. Regretă, căci liniştea învăluită în soare a casei fu agresată de larma ascuţită a recreaţiei şcolare. Nu se întîmplă nimic, nu se auzi nici un zvon de paşi la etaj, nici uşa de la capătul camerei în care se afla nu se deschise. Aşteptă în prag. Să tot fi trecut o jumătate de minut. Apoi, una dintre cele două fete, nu ştia nici el care, apăru în uşa care ducea spre grădină şi se îndreptă spre el. De data aceasta avea pe ea o galabiya simplă, albă, din bumbac. Fata, desculţă, era subţire, de înălţime aproape mijlocie şi avea douăzeci şi ceva de ani; păr castaniu, trăsături regulate, ochi cu o privire calmă, destul de mari. Era inconfundabil englezoaică. Se opri la cîţiva metri de el, în dreptul scării.

— David Williams?

El schiţă un gest ca pentru a se scuza.

— Știaţi că vin?

— Da.

Ea nu se oferi să-i strîngă mîna.

— Nu am vrut să vă iau prin surprindere, dar poarta este încuiată.

Ea făcu un semn din cap.

— Trebuia tras zăvorul. Regret. Nu părea că regretă, nici că s-ar fi intimidat. Spuse în continuare: Henry doarme.

— Vă rog, nu-l treziţi, spuse el zîmbind. Eu am ajuns puţin cam devreme. Am crezut că o să fie mai greu să descopăr locul.

Se uită cu atenţie la el; simţi că-şi dorea un cuvînt de bun venit.

— Henry este aşa de scîrbos cînd nu-şi face siesta cum trebuie!

David schiţă un zîmbet forţat.

— De fapt eu am luat scrisoarea în serios, că mă va găzdui, dar dacă…

Ea privi dincolo de el, spre uşa din spate, apoi din nou la el şi cu un gest de aparentă indiferenţă, întrebă:

— Soţia dumneavoastră?

Îi povesti despre varicela lui Sandy, despre criza apărută în ultimul moment.

— Vine vineri cu avionul la Paris. Dacă fetiţa a depăşit criza, o întîlnesc acolo.

Îl măsură din nou cu privirea ei calmă.

— Atunci să vă conduc în camera dumneavoastră.

— Dacă sînteţi sigură că…

— Nici o grijă!

Ea făcu un gest discret, invitîndu-l să o urmeze şi se îndreptă spre trepte; simplă, în alb, inexplicabil de modestă şi serviabilă, după prima impresie din grădină.

— Ce încăpere minunată! spuse el.

Ea atinse balustrada înnegrită de vreme de-a lungul căreia urcau.

— Se pare că este din secolul al XV-lea. Nu se uita nici la el, nici spre cameră, nu întreba nimic, ca şi cum maşina l-ar fi adus din vecini.

Cînd ajunseră la palierul de sus, o luă la dreapta, de-a lungul unui coridor acoperit pe mijloc cu o rogojină din papură. Fata deschise a doua uşă şi, încă ţinînd mîna pe clanţă, îi adresă o privire ciudat de asemănătoare cu cea a patroanei hotelului unde se oprise în noaptea precedentă. Aproape că se aştepta să audă preţul.

— Baia este alături.

— Perfect. Mă duc să-mi aduc şi maşina.

— Cum doriţi.

Ea închise uşa. Era neobişnuit de gravă, cu un aer cumva victorian, deşi purta galabiya. El îi zîmbi încurajator pe cînd se întorceau de-a lungul coridorului către scări.

— Și dumneavoastră sînteţi…?

— Henry îmi zice „Șoricel“.

În sfîrşit, un licăr de ironie sau de provocare se citea pe faţa ei. Nu era sigur.

— Îl cunoaşteţi de mult?

— Din primăvară.

El încercă să-i cîştige simpatia.

— Știu că nu se dă în vînt după asemenea lucruri.

Ea ridică uşor din umeri.

— Dacă eşti capabil să-i rezişti. Cîinele care latră…

Ea încerca să-i spună ceva, simplu şi direct; poate faptul că, dacă o văzuse cumva în grădină, aceasta era de fapt adevărata distanţă pe care o impunea vizitatorilor. Părea să-şi fi asumat, cumva, rolul gazdei, dar se comporta ca şi cum casa nu ar fi avut nimic de-a face cu ea. Ajunseră la picioarele scării şi ea se îndreptă spre grădină.

— Aici, afară? Într-o jumătate de oră? Îl trezesc la ora patru.

El zîmbi forţat la tonul ei de asistentă medicală indiferentă la tot ceea ce lumea de afară ar fi putut gîndi despre acela pe care ea îl numea Henry sau el.

— Bine.

— Simţiţi-vă comme chez vous! Da?

Ea avu o clipă de ezitare, ca şi cum ar fi realizat că se comportă prea distant şi încifrat. Se arătă chiar uşor stînjenită şi schiţă, în fine, un vag zîmbet, ca de bun venit. Privind în podea, se întoarse şi, fără a mai spune nimic, se îndreptă înapoi spre grădină; în dreptul uşii, pînza din care era făcută galabiya îşi pierdu opacitatea pentru o clipă în faţa razelor de soare; umbra unui nud plutitor. Uitase să întrebe de cîine, poate că s-a gîndit ea; încercă să-şi aducă aminte dacă fusese vreodată primit într-o casă străină cu mai multă răceală decît acum… ca şi cum ar fi luat prea multe în serios, cînd de fapt nu luase de bun mai nimic, nici chiar prezenţa ei. Înţelesese că bătrînul depăşise aceste lucruri.

Făcu drumul înapoi prin livadă, pînă la poartă. Cel puţin îi spusese adevărul, zăvorul se desfăcu la prima încercare. Intră cu maşina şi parcă la umbra unui castan, în faţa casei, scoase sacul de mînă, mapa şi un costum obişnuit de bluejeans pus pe umeraş. Înainte de a urca pe scări, aruncă o privire spre grădină, pe uşa din spate, dar fetele se pare că dispăruseră. Sus pe coridor se opri pentru a vedea mai bine două tablouri pe care le observase cînd fata îl condusese sus, dar pe care nu reuşise să le identifice… acum însă, da, bineînţeles, Maximilian Luce. Bătrînul avusese noroc, cumpărase obiecte de artă înainte ca ele să devină marfă supusă lăcomiei, investiţie abilă. David uită că fusese întîmpinat cu răceală.

Camera lui era mobilată simplu – un pat dublu, rezultatul unei încercări stîngace, rurale de a imita stilul Empire, un dulap din stejar, găurit de cari, un şezlong a cărui pînză verde se învechise, o oglindă pătată, cu ramă aurie. În cameră plutea un uşor iz de mucegai, probabil că se locuia foarte rar în ea. Totul provenea de la licitaţiile de mobilă din tîrgurile învecinate. Singurul element distonant era pictura de deasupra patului, semnată de Laurencin. David încercă să scoată tabloul din cui pentru a-l vedea mai la lumină, dar rama era prinsă în perete. Zîmbi şi dădu din cap; dacă biata Beth ar fi aici.

David fusese prevenit de cei de la editura londoneză – de către coordonatorul proiectului – asupra barierei dure ca un lanţ de recifuri, mult mai greu de escaladat decît porţile încuiate, care încercuia orice vizită la Coëtminais. Suspiciunile, numele pe care nu era bine să le aminteşti, limbajul vulgar, capcanele – toate dădeau de înţeles că acest „om mare“ putea fi un bătrîn al dracului de periculos. Putea la fel de bine, dacă te plăcea, să fie chiar încîntător. Cumva, îi spusese editorul, naiv ca un copil. Nu încerca să-l contrazici cînd vine vorba despre Anglia sau despre englezi, acceptă ideea că este un exilat de o viaţă şi că nu suportă să i se amintească lucruri pe care poate le-a ratat în viaţă. Și, în fine: Ţine cu tot dinadinsul să-i facem cartea. David trebuia să nu se lase păcălit cum că bătrînului nu-i păsa de părerile celor de acasă.

Din multe puncte de vedere, călătoria lui nu era chiar atît de necesară. Îşi schiţase introducerea, ştia destul de bine ce avea de gînd să spună; existau prefeţele principalelor cataloage, în special cea a retrospectivei din 1969 de la Tate Gallery – reprezentînd o tîrzie ramură de măslin oferită de oficialităţile artei britanice; cele de la ultimele expoziţii din Paris şi din New York, mica monografie a Myrei Levey din colecţia Maeştri Moderni şi corespondenţa cu Matthew Smith; mai multe interviuri publicate în reviste. Rămăseseră cîteva detalii biografice pe care, de fapt, ar fi putut să le lămurească prin corespondenţă. Sigur că ar fi dorit, i-ar fi plăcut să pună întrebări cu privire la artă, dar, judecînd după trecut, la acest capitol bătrînul niciodată nu arătase bunăvoinţă, îţi refuza orice şansă răspunzînd ermetic, inducînd deliberat în eroare sau fiind pur şi simplu grosolan. Era deci, în esenţă, marea ocazie de a-l întîlni pe omul căruia i-ai dedicat atîta vreme, a cărui operă ai admirat-o, cu foarte mici rezerve, sincer, ocazia de a putea spune mai tîrziu că l-ai cunoscut. În fond, era „mare“ fără echivoc, putea fi pus la un loc cu Bacon, cu Sutherland sau cu oricare din categoria lor. Se putea demonstra faptul că, în trupa aceasta selectă, el era, fără îndoială, cel mai important, deşi el ar spune despre sine că este cel mai puţin englez dintre toţi.

Născut în 1896, student la Slade în anii de glorie ai regimului Steers-Tonks, pacifist militant în momentul declaraţiei de război din 1916, aflîndu-se la Paris (spiritual despărţit pentru totdeauna de Anglia) în 1920, apoi vreo zece ani în greţosul – Rusia adoptase realismul socialist – tărîm al nimănui, între suprarealism şi comunism, Henry Breasley a avut de aşteptat încă un deceniu pentru a fi serios recunoscut acasă – revelaţia producîndu-se în timpul celor cinci ani de „exil din exil“ petrecuţi în Ţara Galilor, în cel de-al doilea război mondial, prin desenele sale inspirate din Războiul Civil din Spania. Ca majoritatea artiştilor, Breasley o luase cu mult înaintea politicienilor. Expoziţia cu lucrările sale din 1937-1938 avea în 1942 o semnificaţie clară pentru englezii care învăţaseră ce era războiul, că fusese o nebunie amară faptul de a acorda o şansă din ignoranţă fascismului internaţional. Cei mai subtili ştiau că, desenînd agonia Spaniei, nu deschidea o cale, ci îl continua, în spirit, pe Goya. Însă forţa şi măiestria, minunata incisivitate plastică nu puteau fi contestate. Fusese gata etichetat; astfel, deşi mai mult în cercuri intime, Breasley avea reputaţia de individ „dificil“. Legenda despre furiile lui împotriva a tot ce era englezesc şi ţinea de convenţionalismul burghez – în special împotriva atitudinii oficiale, administrative faţă de artă – era bine cunoscută înainte de a se întoarce la Paris în 1946.

Apoi, încă zece ani, renumele său nu a suferit nici o modificare în ceea ce priveşte popularitatea. Devenise căutat de colecţionari şi, atît la Paris, cît şi la Londra, numărul admiratorilor influenţi creştea, deşi, ca toţi ceilalţi pictori europeni, era depăşit de viteza cu care New York-ul devenise arbitrul mondial al artei. În Anglia nu adunase faimă de pe urma impactului violent al celebrului „sarcasm negru“ al desenelor spaniole, dar era considerat matur în lucrări, cu o autoritate crescîndă. Cele mai multe din celebrele nuduri şi interioare proveneau din această perioadă; umanistul demult refulat se întrevedea deja, deşi, ca de obicei, publicul dorea să cunoască latura boemă, poveştile despre băutură şi femei, aşa cum le afla din lătrăturile spasmodice ale presei de scandal şi de orientare şovină din Fleet Street. Spre sfîrşitul anilor ’50, modul său de viaţă era o poveste ştiută de toţi ca plină de pitoresc. Zvonurile şi dovezile despre stilul său decadent de viaţă, precum, bunăoară, dispreţul pentru ţara natală, au devenit amuzante… şi chiar de o originalitate încîntătoare pentru cei puţini la minte, înclinaţi să confunde arta cu biografia colorată, acceptînd bucuroşi ca detaliul urechii tăiate din viaţa lui Van Gogh să transforme interpretarea artei într-un gest de melodramă siropoasă şi nu de purificare supremă; este adevărat că nici Breasley nu a făcut nimic pentru a refuza rolul care i se oferise, căci, dacă oamenilor le place să fie şocaţi, n-au decît. Prietenii apropiaţi ştiau însă că, dincolo de obişnuitele răbufniri ocazionale de exhibiţionism, el se schimbase considerabil.

În 1963 a cumpărat vechiul manoir de la Coëtminais şi a abandonat Parisul lui iubit. Un an mai tîrziu i-au apărut ilustraţiile la Rabelais, ultima operă a desenatorului pur, într-o ediţie limitată, care a ajuns una din cele mai valoroase cărţi de acest fel ale secolului. În acelaşi an a făcut prima din picturile ultimei perioade, care aveau să-i confere indubitabil celebritatea internaţională. Deşi respinsese întotdeauna noţiunea de interpretare mistică şi mai păstrase destul din omul de stînga pentru a scoate din discuţie orice intenţii religioase, marile, literal şi metaforic vorbind, pînze în dominante de verde şi albastru ce ieşeau din noul său atelier îşi aveau rădăcinile într-un Henry Breasley pe care lumea de afară încă nu îl bănuise. Era, într-un sens, descoperirea propriului eu, mai tîrzie decît la majoritatea artiştilor cu talentul şi experienţa lui. Nu devenise ceea ce s-ar numi un sihastru, dar nu mai era un enfant terrible de profesie. El îşi denumise cîndva picturile „visuri“, existau, evident, reminescenţe ale componentei suprarealiste a anilor ’20, un gust pentru suprapuneri anacronice. Cîndva le numise „tapiserii“ şi este adevărat că atelierele de la Aubusson realizaseră piese după desenele sale. Dădea senzaţia unei „improbabile cuplări a lui Samuel Palmer cu Chagall“, după cum scrisese un critic în comentariul asupra retrospectivei de la Tate, a unui eclectism absorbit în totalitate, ceva evidenţiat pe tot parcursul carierei sale dar niciodată realizat în totalitate înainte de Coëtminais; te ducea cu gîndul la Sidney Nolan, deşi subiectul era mai puţin explicit, mai misterios şi arhetipal… Un termen des folosit era acela de „celtic“, datorită repetiţiei motivului pădurii, a siluetelor şi confruntărilor enigmatice.

Chiar Breasley a confirmat parţial aceasta atunci cînd cineva a avut curajul răsplătit de a-l întreba asupra principalelor sale surse şi a primit un răspuns întrucîtva cinstit: Pisanello şi Diaz de la Peña. Faptul că l-a menţionat pe Diaz şi Școala de la Barbizon constituia, evident, o autoironie. Trebuind să explice de ce Pisanello, Breasley s-a referit la o pictură din Galeria Naţională de la Londra – Viziunea Sfîntului Eustaţiu –, mărturisind că îl urmărise toată viaţa. La prima vedere, referinţa părea nejustificată, dar dacă te gîndeai că Pisanello, ca şi protectorii săi din secolul al XIV-lea, se îndrăgostise de Ciclul lui Arthur, lucrurile deveneau clare.

Tînărul David Williams (născut în chiar anul primului succes al lui Breasley în Anglia – 1942) fusese atras cu siguranţă la Coëtminais, în luna septembrie a anului 1973, de acest ultim aspect al operei artistului. Nu se arătase prea interesat de Breasley înainte de retrospectiva de la Tate Gallery, dar apoi a fost impresionat de conexiunea cu o artă sau, mai curînd, cu un stil: goticul internaţional, care-l preocupa pe cercetătorul din el. Doi ani după aceea, şi-a expus într-un articol ideile asupra acestei corespondenţe pe care o sesizase. O copie i-a fost trimisă lui Breasley, însoţită de aprecieri călduroase, dar nu a venit nici un răspuns. Trecuse un an, David aproape uitase totul şi nici nu se mai ocupase de vreun aspect al operei bătrînului. Oferta editurii de a scrie o introducere biografică şi critică la Arta lui Henry Breasley (cu menţiunea că pictorul îşi dăduse acordul) veni pe neaşteptate.

Nu se putea spune că un tînăr necunoscut face o vizită unui bătrîn artist. Părinţii lui David Williams erau amîndoi arhitecţi, formau un cuplu-echipă, încă foarte activi şi bine cunoscuţi. De mic, fiul se dovedise talentat, cu simţul culorii şi, fiind născut într-un mediu adecvat, nu a primit decît încurajări. Apoi a studiat la o facultate de arte frumoase, hotărîndu-se pentru pictură. În anul trei ajunsese o vedetă care deja îşi vindea lucrările. Nu era numai o rara avis în materie de pictură, dar, spre deosebire de majoritatea colegilor săi, avea o coerenţă extraordinară în expunerea ideilor. Fiind crescut într-o familie în care arta contemporană era subiect de permanente interpretări şi discuţii, nu era de mirare că el se exprima excelent fie în discuţii, fie în scris. Cunoştea foarte bine istoria artei datorită perioadelor în care stătuse la ferma modernizată a părinţilor săi din Toscana, nemaivorbind despre propriile entuziasme. Era conştient de norocul pe care-l avea şi de faptul că acesta stîrnea invidie printre colegii cu şanse sociale mai mici şi mai puţin înzestraţi de la natură. Din dorinţa de a stîrni simpatie, se învăţase să se poarte onest şi cu tact. Poate cel mai remarcabil lucru în perioada studenţiei fusese popularitatea de care se bucurase, popularitate păstrată mai tîrziu în calitate de profesor şi apoi de lector universitar. Nici cînd a devenit critic de artă, artiştii, victimele sale, nu l-au înjurat. Nu critica de dragul de a critica şi rar se întîmpla să nu găsească motiv de apreciere la un artist sau la o expoziţie.

După facultate a hotărît să meargă la Courtauld Institute. Doi ani s-a ocupat de predarea picturii şi de cursuri generale de estetică. Lucrările sale erau rezultatul influenţei Op Art-ului şi a lui Bridget Riley, profitînd de steaua acesteia. Ajunsese să fie cumpărat de cei care nu-şi puteau permite preţurile lui Riley, un substitut de calitate. Apoi (asta era în 1967) s-a îndrăgostit de una din studentele lui din anul trei. Crezînd că era marea dragoste, s-au căsătorit şi au cumpărat cu ajutorul părinţilor o casă în Blockheath. David se hotărî să-şi încerce norocul trăind pe seama picturii. Naşterea Alexandrei, prima din cele două fetiţe şi multe altele – printre care o criză de incertitudine asupra propriei opere în momentul despărţirii de influenţa lui Riley – l-au făcut să caute şi alte surse de cîştig. Nu voia să meargă înapoi la atelierul de pictură pentru a preda, ci s-a întors la cursurile din învăţămîntul superior. După o întîlnire întîmplătoare, a primit oferta de a scrie cronică; după un an, activitatea dovedindu-se lucrativă, a abandonat profesoratul. Și astfel s-a desfăşurat viaţa lui de atunci înainte.

Ieşind din conul de umbră al Op Art-ului, pictura lui David începu să cîştige în reputaţie, îndeajuns ca la fiecare expoziţie să i se reţină mai multe lucrări. Deşi rămăsese pictor abstract în sensul obişnuit al cuvîntului (colour painter, în jargonul momentului), ştia că se îndrepta spre natură, distanţîndu-se de artificiul extrem al fazei „Riley“. Picturile sale dovedeau o precizie tehnică, o componentă arhitecturală solidă, moştenită de la predilecţiile părinţilor, şi o evidentă subtilitate a tonului. Sincer vorbind, ele dădeau bine aşezate pe pereţii camerelor de locuit, motiv (ştiut şi acceptat de David) ce-l făcea să vîndă la un preţ bun, un altul fiind faptul că lucra la proporţii mai mici decît majoritatea pictorilor nonfigurativi. Probabil moştenise de la părinţi şi neîncrederea în monumentalitatea de peste ocean – acele picturi concepute de-a dreptul pentru imensele încăperi ale muzeelor de artă modernă. Nu se ruşina la gîndul că lucrările sale urmau să fie obiectul bucuriei intime, în mici apartamente sau în vile – lucrări ale căror dimensiuni le hotăra el.

Nu-i lipsea ambiţia, chiar dacă nu era un preţios. Continua să cîştige mai bine pe seama picturii decît a scrisului, ceea ce conta foarte mult în propriii ochi, ca de altfel şi statutul pe care-l deţinea printre artiştii generaţiei sale. Detesta ideea de concurenţă în domeniul artei, dar era atent la rivali şi la relaţiile lor cu publicul. Era foarte conştient de acest lucru; în articolele critice exagera deliberat calităţile celor de care se temea cel mai mult.

Viaţa familială decursese foarte bine, cu excepţia unei perioade foarte scurte cînd Beth se revoltase împotriva „sclaviei materne“ şi ridicase steagul Eliberării Femeii; acum îi apăruseră două cărţi ilustrate pentru copii, o alta era în lucru, alta în perspectivă; ca urmare, prestigiul ei crescuse. David admirase întotdeauna modul în care părinţii săi concepuseră căsătoria. Relaţia lui cu Beth începuse să se bazeze pe acelaşi fel de camaraderie şi spirit de echipă. Cînd a fost abordat în legătură cu prefaţa la volumul Breasley, s-a bucurat ca de un semn de bun augur.

Venind la Coëtminais, se temea, într-o oarecare măsură, de un singur lucru: că Breasley nu îşi dăduse seama că el e pictor – mai precis, un anumit tip de pictor – şi critic de artă. Editorul îi spusese că Breasley nu întrebase nimic despre el. Văzuse articolul, îi plăcuse cum sună şi se preocupase cu mult mai mult de calitatea reproducerilor colorate din albumul propus. Era bine cunoscută opinia lui Breasley că arta abstractă o luase pe un drum greşit, ceea ce ar fi putut justifica faptul că nu avusese timp pentru lucrările lui David. Poate că acum se mai îmblînzise, deşi în 1969, la Londra, tunase şi fulgerase împotriva lui Victor Pasmore; poate că, trăind atît de departe de scena artei londoneze, nu ştia ce şarpe se pregătea să încălzească la sîn. David spera să poată evita subiectul; şi, dacă totuşi nu era posibil, intenţiona să improvizeze ceva, să îi explice bătrînului că lumea evoluase, lăsînd în urmă asemenea şabloane de gîndire. Ca o dovadă, el însuşi acceptase comanda. Faptul că opera lui Breasley îşi găsea valabilitatea printr-un stil şi o atitudine total diferite de cele ale artiştilor secolului XX cu care David se simţea solidar (De Stijl, Ben Nicholson şi ceilalţi – inclusiv Pasmore renegatul) nu avea nici o importanţă.

David era, mai presus de orice, un tînăr drept, tolerant, cu un spirit curios.

Profită de jumătatea de oră dinainte de trezirea lui „Henry“ pentru a contempla operele de artă de la parter. Din cînd în cînd arunca o privire pe ferestrele care dădeau în grădina din spatele casei. Pajiştea rămăsese pustie, casa scufundată în tăcere, cum fusese la început. În camera spaţioasă erau multe lucruri care trezeau admiraţia, printre care un singur Breasley. A recunoscut peisajul de Derain, trei desene excepţionale de Permeke. Un Ensor, un Marquet. Un Bonnard din perioada de început. O schiţă în creion, inconfundabilă, de Dufy, nesemnată dar de o paternitate evidentă datorită febrilităţii liniei. Apoi un minunat Jawlensky (oare cum pusese mîna pe el?), un Otto Dix autentificat care făcea pandant cu un desen de Nevinson. Doi Matthew Smith, un Picabia, o pictură cu flori, probabil un Matisse din prima perioadă, deşi nu prea era sigur… Toate acestea erau lejer depăşite în număr de tablouri şi desene pe care nu le identificase. Acceptînd absenţa extremiştilor artei moderne, aici se afla o colecţie de la începutul secolului pentru care multe muzee mici ar fi făcut moarte de om. Evident, Breasley colecţionase înainte de război şi avusese, probabil, o oarecare avere. Copil unic, moştenise cu siguranţă o sumă îndestulătoare în 1925, în urma morţii mamei sale. Tatăl, unul din acei gentlemeni de tip victorian care trăiau comod nefăcînd nimic toată viaţa, murise în 1907, în timpul unui incendiu la un hotel. Conform Myrei Levey, şi el colecţionase tablouri, dar la modul diletant.

Pentru propriul său tablou, Breasley reţinuse cel mai bun loc deasupra căminului, în centrul încăperii. Lucrare de foarte mari dimensiuni, Vînătoare sub clar de lună era, probabil, cea mai bine cunoscută dintre operele create la Coëtminais. Pe aceasta David intenţiona să o comenteze amplu şi avea nevoie de timp să o studieze în linişte… poate pentru a se încredinţa că nu o supraapreciază. Realiză cu oarecare satisfacţie că tabloul îşi păstra impactul asupra lui după ce nu îl mai văzuse timp de patru ani – ultima dată la Tate Gallery –, ba chiar îl impresiona mai mult decît imaginile din memorie şi din reproduceri. Ca şi în cazul altor lucrări ale lui Breasley, exista o iconografie anterioară – Vînătoare nocturnă a lui Uccello şi toate picturile influenţate de ea de-a lungul secolelor. Prin această comparaţie, tabloul se plasa pe sine în discuţie, asumîndu-şi deliberat un risc… Aşa cum desenele spaniole înfruntau umbra ilustră a lui Goya, acceptîndu-i prezenţa, chiar integrînd-o şi parodiind-o, tot aşa memoria lucrării lui Uccello – aflată la Ashmolean Museum – adîncea şi dădea forţă tabloului în faţa căruia se afla David. Degaja o tensiune elementară: misterul, ambiguitatea (lipseau copoii, lipseau caii, lipsea prada…siluete nocturne ascunse printre copaci, făcînd explicitarea titlului necesară), precum şi modernismul elementelor de suprafaţă mascau în acelaşi timp admiraţie şi dispreţ faţă de o tradiţie îndelungată. Era greu de spus dacă se afla în faţa unei capodopere, unele spaţii erau prea înecate în pastă, la o privire mai atentă se observa o tuşă sacadată, în general lucrarea părea cam statică, îi lipsea relieful tonal (dar şi în aceasta se simţea memoria lui Uccello). Și totuşi avea forţă, prezenţă, rezistînd bine-mersi la comparaţia cu tot ce pictase după război în Anglia. Era o enigmă faptul că un artist la vîrsta lui a fost capabil să realizeze acest tablou şi celelalte din aceeaşi serie. Vînătoare sub clar de lună fusese pictat în 1965, cînd artistul avea şaizeci şi nouă de ani. Și trecuseră exact opt ani de atunci.

Pe neaşteptate, parcă pentru a rezolva enigma, pictorul apăru în persoană în dreptul uşii care dădea în grădină şi se apropie de David.

— Williams, dragul meu!

Se apropie cu mîna întinsă, în pantaloni albaştri, cămaşa avînd o nuanţă mai închisă, cu un aer de personaj de la Oxford sau Cambridge. Purta în jurul gîtului un fular de mătase roşie, avea părul alb, sprîncene încă gri, nasul proeminent, pungi sub ochi, expresia gurii înşelător dispreţuitoare, o privire deschisă. Se mişca vioi, conştientizîndu-şi parcă o oarecare neglijenţă. Judecînd după fotografii, David şi-l imaginase mai corpolent şi nu chiar atît de îngrijit.

— Sînt onorat că mă aflu aici.

— Prostii, prostii! David simţi cum îl prinde de cot şi observă zîmbetul şi ironia privirii pe sub sprîncene şi bucla albă. S-au ocupat de dumneata?

— Da. Splendid!

— Nu te lăsa păcălit de Șoricel! E puţin dusă cu sorcova. Bătrînul, în picioare, cu mîinile în şold, încerca să arate vioi, tînăr, ca de vîrsta lui David. Se crede Lizzie Siddal, întreţinuta lui Rossetti. Ceea ce-nseamnă că eu sînt acel groaznic italian mic şi fraier. Umilitor, nu-i aşa?

David rîse.

— Am observat o oarecare…

Breasley ridică privirea în tavan.

— Dragul meu, nu te pricepi. Totuşi fetişcanele la vîrsta asta. Bem un ceai, ce zici? Da? În grădină.

Cînd trecură spre uşă, David făcu un gest înspre Vînătoarea sub clar de lună.

— Sînt fericit că pot să-l revăd. Mă rog la Dumnezeu ca reproducerea să fie la nivelul operei.

Breasley dădu din umeri a nepăsare; sau de parcă era imun la complimente prea directe. Îl săgetă pe David cu o altă privire ironică.

— Și dumneata? Am auzit că faci senzaţie.

— Nu prea.

— Ţi-am citit articolul. Toţi artiştii ăia de care eu nu am auzit în viaţa mea. Bine scris.

— Dar neadevărat?

Breasley îl prinse de braţ.

— Eu nu sînt un erudit, dragă tinere. Probabil că ai fi şocat să afli că eu nu cunosc lucruri pe care tu le-ai supt cu laptele mamei. Nu are importanţă. Trebuie să mă suporţi aşa cum sînt.

Ieşiră în grădină. Fata poreclită „Șoricel“, tot în picioarele goale şi cu veşmîntul arab, traversa oblic pajiştea dinspre capătul îndepărtat al casei, aducînd o tavă cu ceaiul şi tot ce mai trebuia. Parcă nici nu observase prezenţa celor doi bărbaţi.

— Înţelegi ce vreau să spun, şopti Breasley. Vrea să-şi bronzeze fundul.

David îşi muşcă buzele. Apropiindu-se de masa de sub catalpa, o văzu pe cealaltă fată, care venea dinspre o zonă a pajiştei ascunsă după un pîlc de arbuşti. Citise probabil pînă în acel moment, căci avea cartea în mînă, iar pălăria de pai cu panglică roşie rămăsese în iarbă. Dacă Șoricel părea o fată bizară, cealaltă era complet absurdă. Era mai minionă, foarte subţire şi, sub o claie de păr roşu, vopsit cu henna, faţa îi era istovită. Făcînd o oarecare concesie bunelor moravuri, trăsese pe ea un maiou negru bărbătesc. Îi ajungea doar cît să o acopere pînă la coapse. Pleoapele îi erau negre de fard. Arăta ca o păpuşă de cîrpă, un negrişor de pluş nevrotic, o apariţie din zona boemă de pe King’s Road.

— Ea este Anne, spuse Șoricel.

— Alias Zurli, adăugă Breasley.

Breasley îl invită cu un gest să ia loc lîngă el. David ezită deoarece lipsea un scaun. Zurli se aşeză pe jos, cu un gest nesigur, lîngă locul prietenei ei. Maioul negru alunecă în sus, lăsînd să se vadă slipul roşu. Șoricel turna ceaiul în ceşti.

— Eşti pentru prima dată prin aceste locuri, Williams?

O primă ocazie pentru David să fie politicos; de fapt vorbea sincer despre entuziasmul abia născut pentru Bretania şi peisajul de aici. Bătrînul părea să aibă aceeaşi părere, începu să povestească despre istoria casei, cum o găsise, de ce părăsise Parisul. Dezminţi reputaţia de prost crescut. Părea fericit că are ca interlocutor un bărbat. Întorsese spatele fetelor, ignorîndu-le complet, ceea ce îi dădea lui David senzaţia că nu-l pot suferi, fie pentru că nu erau în centrul interesului, fie pentru că obliga la formalism, sau pentru că auziseră aceleaşi poveşti de prea multe ori – nu era sigur. Bătrînul continuă – din nou contrazicîndu-şi reputaţia – să vorbească despre peisajul din Ţara Galilor, copilăria sa, vremurile dinaintea lui 1914. David ştia că mama lui era de fel din Ţara Galilor, ştia de anii din timpul războiului petrecuţi la Breconshire, dar nu ştia şi că îndrăgise acele locuri, că-i era dor de dealuri.

Bătrînul artist vorbea cu intermitenţe, autoritar şi nesigur în acelaşi timp, într-un jargon straniu, învechit, cu aluzii obscene, nici intelectual, nici sentimental, mai curînd (descoperi David, amuzîndu-se în sinea lui) ca un amiral excentric ieşit la pensie. Clişeele demodate ale marii burghezii britanice sunau izbitor de neadecvat în gura unui individ care toată viaţa respinsese ceea ce aceasta apărase. Constată acelaşi paradox în felul cum îşi pieptănase părul alb, peste frunte, într-un stil păstrat probabil din tinereţe – ieşit de mult din modă în rîndul tinerilor pentru că îi aparţinuse lui Hitler. Pieptănătura îi dădea un aer tineresc, în contrast cu faţa roşiatică, uşor colerică şi cu ochii spălăciţi, semne de bătrîneţe şi de agresivitate. Se vedea clar că dorea să dea impresia unui bătrîn mai ţicnit şi mai blînd decît era în realitate; el însuşi era, probabil, conştient că nu funcţiona.

Și dacă cele două fete nu ar fi stat atît de tăcute – Zurli se sprijinea de scaunul celeilalte, îşi luase cartea şi citea iar –, David s-ar fi simţit foarte relaxat. Șoricel, elegantă în ţinuta ei albă, asculta cu mintea rătăcindu-i în altă parte, poate într-o compoziţie de Millais. Cînd David încercă să-i întîlnească privirea, ea îşi crispă trăsăturile destul de atrăgătoare, reuşind, în final, să compună o vagă confirmare formală a faptului că era atentă, ceea ce arăta şi mai clar contrariul. Deveni curios să afle adevărul de dincolo de aparenta evidenţă, dar nu se simţea deloc pregătit pentru aşa ceva. Editorul îi spusese că bătrînul trăieşte acum singur – cu o îngrijitoare, o franţuzoaică mai în vîrstă. În timpul ceaiului, fetele se comportau mai mult ca nişte fiice. O singură dată bătrînul leu îşi arătă ghearele.

David menţionase numele lui Pisanello, ştiind că nu făcea nici o gafă, şi, de asemenea, frescele recent descoperite la Mantua. Breasley văzuse reproducerile, părea sincer curios să afle părerea cuiva care le studiase, lăsînd impresia că nu cunoaşte mai nimic despre acest subiect. David nu-l crezuse, dar era într-adevăr ignorant în privinţa tehnicilor folosite. Abia se ambalase David în complexităţile procedeelor arricio, intonaco, sinopie şi celelalte, că Breasley îl întrerupse.

— Ascultă, Zurli, lasă dracului cartea aia nenorocită şi ascultă şi tu!

Ea ridică privirea, aşeză cartea alături şi îşi încrucişă braţele.

— Pardon!

Se adresase lui David, ignorîndu-l pe bătrîn, cu o expresie evidentă de plictiseală, părînd să spună: „Eşti o pacoste, dar dacă el insistă…“

— Dacă tot zici vorba aia, pentru Dumnezeu, spune-o mai convingător.

— Nu am ştiut că ne priveşte şi pe noi.

— Paştele!

— De fapt ascultam.

Fata avea un uşor accent Cockney, obosit şi hărţuit.

— Nu mai fii obraznică!

— Zău, ascultam!

— Paştele!

Zurli făcu o strîmbătură şi o privi pe prietena ei.

— Henry!

David zîmbi:

— Ce carte e?

— Băiete dragă, nu te băga! Dacă nu te superi. Se aplecă puţin, îndreptînd un deget spre fată.

— Gata, potoleşte-te! Învaţă şi tu ceva!

— Da, Henry.

— Nu te supăra, dragă! Continuă, te rog!

Micul incident provocă o reacţie neaşteptată. Șoricel îi făcu lui David un semn discret în spatele bătrînului, dar nu era clar dacă voia să spună că era un lucru obişnuit sau să-l îndemne să termine înainte de a se declanşa un scandal. Continuînd, observă cum fata îl asculta cu ceva mai mult interes. I-a pus chiar şi o întrebare, din care se vedea că ştia cîte ceva despre Pisanello. Probabil că bătrînul vorbise despre el.

Puţin mai tîrziu, Breasley se ridică şi-l invită pe David să-i vadă camera de lucru, într-una din clădirile din spatele grădinii. Fetele nu făcură nici o mişcare. Urmîndu-l pe Breasley pe sub poarta arcuită, David aruncă o privire în spate şi văzu micuţa siluetă bronzată în maioul negru luînd din nou cartea în mînă.

Traversau pietrişul spre clădirea din stînga, cînd bătrînul îi făcu cu ochiul.

— Curviştinele, toate sînt la fel. Bagă-le în pat şi pierde simţul realităţii!

— Sînt studente?

— Șoricel da. Cealaltă – Dumnezeu ştie ce şi-o fi închipuind că este!

Era clar că nu dorea să vorbească despre ele – le trata de parcă ar fi fost doi fluturi rotindu-se în jurul unei lumînări, două admiratoare personale mai de soi. Începu să explice cum restaurase şi transformase casele şi cum arătau înainte. Intrară pe uşa principală în atelierul central – un fel de grajd fără tavan, doar cu acoperiş – o masă lungă tixită cu schiţe şi hîrtii în dreptul ferestrei imense modernizate, dînd spre curtea cu pietriş, o masă pentru tuburile de culori, recuzita obişnuită şi mirosurile familiare. La capătul încăperii, dominînd tot spaţiul, un tablou de patru metri pe doi din seria Coëtminais, terminat pe trei sferturi, se sprijinea pe un şevalet comandat special, împreună cu cîteva trepte mobile pentru partea de sus a lucrării. Era tot o scenă într-o pădure, dar cu un luminiş central, cu mai multe siluete decît picta de obicei şi cu mai puţin din atmosfera subacvatică, sub un albastru de excepţie, aproape negru, reuşind să sugereze în acelaşi timp ziua şi noaptea, arşiţa şi furtuna, o ameninţare nedesluşită planînd asupra componentei umane. De data aceasta se simţea influenţa clară a celor doi Breughel (pentru cineva cu ochiul format) şi chiar ecouri palide din propriul tablou, Vînătoarea, expus în salon.

— Și în ce priveşte sensul?

— Chermeză, poate. Încă nu e sigur. Bătrînul se uita la pictură. Femeie. Se sfieşte. Încă în aşteptare – ştii cum este.

— Mi se pare deja foarte bună.

— Pentru asta am nevoie de femei în jurul meu. Un simţ al timpului. Sîngerarea şi tot tacîmul. Înveţi cînd să te opreşti din lucru. Asta ar însemna cam nouă zecimi din regula jocului. Se uită la David. Dar ştii şi dumneata, doar eşti pictor.

David îşi luă inima în dinţi şi înaintă pe acest teren minat, explicînd cum împărţeau el şi Beth atelierul de acasă, înţelegea ce spune Breasley. Bătrînul desfăcu braţele a aprobare, dar nu dădu nici un semn că ar vrea să continue discuţia despre pictura tînărului. Se întoarse şi se aşeză pe un taburet, lîngă banca de la fereastră, apoi îi arătă o natură moartă, un desen în creion reprezentînd flori de cîmp: scaieţi şi ciulini răspîndiţi pe o masă. Desenul era realizat cu o acurateţe energică, dar lipsită de viaţă.

— Șoricel. Merge, nu?

— Are linie bună.

Breasley arătă cu capul spre pînza cea mare.

— Am luat-o de ajutor – treabă de salahor.

— Cînd ai de-a face cu asemenea dimensiuni… murmură David.

— Nu e proastă, Williams! Să nu te laşi păcălit. Nici să nu o iei peste picior! Bătrînul era cu ochii pe desen. Ar merita ceva mai mult. Apoi: Nu m-aş descurca fără ea.

— Sînt sigur că învaţă o grămadă.

— Știu ce spune lumea. Bătrîn destrăbălat şi mai ştiu eu ce. La vîrsta mea.

— Și ce contează, răspunse David zîmbind. Breasley nu mai părea să audă.

— Mă doare-n cot! Niciodată nu m-am sinchisit. Dacă începi să gîndeşti cu mintea celorlalţi…

Continuă să vorbească despre viaţă, întorcîndu-se lîngă David, care contempla pînza, spunîndu-i că imaginaţia, puterea de a concepe nu se atrofiau, aşa cum crezi la tinereţe. Forţa fizică şi psihică de a le materializa slăbeşte. Aceasta trebuie ajutată. Părea ruşinat de propria-i confesiune.

— Gestul milostivirii la romani. Bătrînul care suge lapte din sfîrcul unei tinere. Adesea mă gîndesc la asta.

— Nu numai una din părţi are de cîştigat, aşa cum vreţi să mă faceţi să cred. David îi arătă cu degetul florile desenate. Nici nu ştiţi cît de puţină cultură au de acasă tinerii astăzi.

— Crezi?

— Sînt sigur. Majoritatea studenţilor nici nu ştiu să deseneze.

Breasley îşi aranjă părul alb, părea emoţionant de adolescentin, nesigur pe sine. David se simţi cucerit de acest Breasley mai timid dar mai adevărat – ascuns la adăpostul limbajului şi al comportamentului exterior; care părea că luase hotărîrea să se încreadă în el.

— Ar fi trebuit să o gonesc. Nu am avut curaj.

— Nu depinde de ea?

— Nu ţi-a spus nimic la venire?

— A jucat rolul îngerului păzitor.

— Plata o fac eu.

O spuse cu o nuanţă de tristeţe sarcastică şi taina lui rămase nedezvăluită, căci, adunîndu-şi energia, se ridică şi îl bătu pe David pe umăr, ca pentru a-şi cere iertare.

— Ducă-se dracului! Ai venit să mă torturezi, nu?

David îl întrebă despre fazele preliminare ale picturii sale.

— Experimentez. Elimin progresiv greşelile. Desenez mult. Poţi să vezi.

Îl conduse pe David la un capăt al mesei. Schiţele erau făcute cu acelaşi amestec ciudat de îndrăzneală şi timiditate, atît de evident cînd vorbise despre fată – ca şi cum s-ar teme de critică, dar nici nu i-ar conveni lipsa ei.

Această lucrare izvorîse, se pare, dintr-o amintire îndepărtată din fragedă copilărie; fusese la un tîrg, nu mai ştia unde, avea cinci sau şase ani, aşteptase evenimentul cu nerăbdare, se bucurase cu o intensitate de nedescris, îşi amintea sentimentul copleşitor de dorinţă – memoria îi era plină de dorinţă – să se uite la fiecare cort, la fiecare tarabă, să vadă şi să guste din tot. A venit o furtună cu fulgere la care cei mari se aşteptaseră, dar care pentru el a fost o surpriză şi un şoc, o decepţie îngrozitoare. Toate detaliile exterioare ale temei tîrgului dispăruseră pe măsura elaborării lor de la o schiţă la alta, mai lucrate şi mai variate decît crezuse David că vor fi, în final devenind un exorcism al ultimei imagini, ca şi cum literalitatea stîngace, un corelativ conceptual al modului în care vorbea bătrînul, trebuia încet anihilată printr-o constantă recompunere şi sublimare din verbal. Naraţiunea explica strania interioritate, evidenţa uitării din scena centrală a picturii. Paralelele metafizice, mici planete luminoase în nesfîrşitele nopţi şi tot restul, rămăseseră ca o fracţiune prea ostentativă. Totul constituia o umbră prea întunecat-olimpiană; tradus în cuvinte: un truism pesimist despre condiţia umană. Dar tonul, spiritul, forţa argumentativă erau convingătoare – îndeajuns pentru a contracara prejudecăţile lui David cu privire la conţinutul literar în pictură.

Discuţia se extinse, David reuşind să-l ducă pe bătrîn în trecut, în perioada anilor ’20, la timpul petrecut în Franţa, la prietenia cu Braque şi Matthew Smith. Sentimentele sale de veneraţie pentru Braque erau arhicunoscute, dar vru să se asigure că ştia şi David de ele. Diferenţa dintre Braque şi Picasso, Matisse şi restul „echipajului“ era cea dintre o personalitate şi nişte puştani.

— Asta o ştiau şi ei. Și el, toată lumea, în afară de publicul imbecil.

David nu-l contrazise. Vorbise de Picasso, numindu-l „Pi-cur-sso“, dar pe măsură ce stăteau de vorbă, numărul de cuvinte obscene se reducea. Masca de ignoranţă căutată începuse să dispară pentru a face loc bătrînului cosmopolit. David începu să aibă senzaţia că se află în faţa unui tigru de mucava; sau, în orice caz, în faţa unui om trăind încă într-o lume ce existase înainte ca el să se nască.

Exploziile de agresivitate erau provocate de idei învechite, caraghioase, despre ceea ce putea şoca publicul, fluturînd în faţa acestuia zdrenţe roşii fără efect. Inversînd termenii comparaţiei, era ca şi cum ai face pe matadorul în faţa unui taur orb. Numai un idiot arogant putea să se lase păcălit de astfel de coarne.

Înainte de ora şase se îndreptară agale spre casă. Fetele dispăruseră iar. Breasley îi arătă parterul cu lucrările de acolo. Urmară anecdote, declaraţii peremptorii de afecţiune. Lucrarea semnată de un nume celebru primi notă proastă, fiind „o făcătură şmecheră“, „a naibii de uşurică“.

— Ar fi putut lucra pe bandă. Leneş pînă în măduva oaselor. Asta l-a salvat. Pretenţios, pe dracu!

A răspuns cinstit cînd David l-a întrebat ce l-a determinat să-l cumpere.

— Investiţie, dragul meu. Un fel de asigurare. Nu m-am gîndit niciodată că eu voi ajunge la cotă. Ce zici de asta?

Se opriseră în dreptul lucrării de mici dimensiuni, floarea pe care David o atribuise lui Matisse. David dădu din cap.

— După asta a pictat numai porcării.

În compania de faţă, era greu de ghicit. David se mulţumi să zîmbească.

— Sînt depăşit.

— Miró. Pictat în 1915.

— Doamne sfinte!

— Foarte trist.

Scutură din cap, ca în faţa mormîntului cuiva secerat în floarea vîrstei.

Mai erau şi alte mici comori pe care David nu reuşise să le identifice: un Sérusier, un peisaj à la Gauguin de Filinger… Dar cînd ajunseră la capătul camerei, Breasley deschise o uşă.

— Aici am ceva şi mai grozav, Williams! Vei vedea. Diseară la cină.

Uşa ducea într-o bucătărie; un bărbat cu părul alb, cu o bărbie îngustă, stătea la masă şi curăţa zarzavaturi; o femeie în vîrstă care stătea în dreptul unei maşini de gătit moderne se întoarse spre ei şi le zîmbi. Se făcură prezentările: Jean-Pierre şi Mathilde aveau grijă de casă şi de grădină. Se afla acolo şi un cîine alsacian pe care bărbatul îl potoli cînd se ridică. Se numea Macmillan, chipurile să rimeze cu Villon, căci, spunea Breasley, pe un ton sforăitor, era un „mare escroc“. Acum îl auzi pe Breasley pentru prima dată vorbind în franceză, avea o altă voce, limba curgea de la sine ca a unui vorbitor nativ, engleza îi era mai străină în acest moment. Îşi dădu seama că se discuta meniul. Breasley lua capacele şi amuşina ca un ofiţer la popotă. Îi arătă ştiuca, bărbatul din bucătărie povesti ceva. O prinsese chiar în acea după-amiază; cîinele fusese cu el şi se repezise la peşte de cum îl aruncase pe pămînt. Breasley se aplecă şi-l mustră cu degetul, colţii n-avea decît să şi-i păstreze pentru hoţi. David se bucura că sosise cînd animalul nu era prin jur. Vizita la bucătărie părea că face parte dintr-un ritual zilnic. Atmosfera domestică, familiaritatea celor doi, soţ şi soţie, alcătuiau un contrast liniştitor cu uşoara notă de perversitate pe care o dădea vizitei sale prezenţa celor două fete.

Se întoarseră în încăperea cea mare şi Breasley îl invită pe David să se simtă ca acasă. Avea de scris cîteva scrisori. Urmau să se întîlnească la şapte şi jumătate pentru un apéritif.

— Sper că nu ţineţi prea mult la etichetă!

— E o casă liberă, dragule. Vii şi-n pielea goală dacă vrei. Făcu cu ochiul. Fetele n-or să se supere.

David zîmbi larg.

— Bine.

Bătrînul ridică o mînă şi se îndreptă spre scări. La jumătatea distanţei se întoarse şi exclamă:

— Ce, nu umblă tot globul în curu’ gol?

David aşteptă discret cîteva minute şi urcă şi el. Se aşeză în şezlong ca să-şi scrie notele. Păcat că nu putea să-l citeze direct, dar aceste două ore se dovediseră foarte utile; şi acesta era doar începutul. După un timp se întinse pe pat, cu mîinile sub cap şi ochii în tavan. Era cald, înăbuşitor, deşi deschisese obloanele. Nu-şi explica din ce cauză, dar simţise o oarecare dezamăgire: bătrînul vulpoi prea juca teatru, omul era în distonanţă cu opera şi nu era normal; şi, deşi David se abţinuse să aducă vorba despre asta, îl deranja faptul că nu-l întrebase nimic despre ceea ce picta el. Sigur, era absurd, dar era o reacţie la monomania evidentă a celuilalt şi nu fără o geană de invidie – locuinţa veche atît de mare, spaţiile pentru ateliere, colecţia, jocurile ambigue şi întreaga atmosferă a casei, atît de diferită de viaţa lui lipsită de surprize, cu Beth şi cu copiii. Ce departe se afla, totul era străin, curioase clipe de onestitate, patină… fecunditate, o zi întreagă în cîmp, atîtea mere în pîrg!

S-a purtat însă nedrept cu Beth, care se dovedise, în fond, mult mai cu scaun la cap decît el în timpul micii certe dinaintea plecării, luni dimineaţă, cînd varicela lui Sandy nu mai era o ameninţare, ci o certitudine. Mama ei, care venise deja, gata să preia grijile gospodăriei în absenţa lor, putînd să se descurce foarte bine de una singură… şi chiar dorind să o facă, îi ţinuse partea lui David. El a dat vina pe conştiinciozitatea lui Beth, pe încăpăţînarea ei tipică – adăugîndu-i-se poate, o suspecta, o urmă de remuşcare faţă de scurta ei revoltă împotriva tiraniei copiilor de după naşterea Louisei. Chiar dacă nu se vor ivi complicaţii, insistase ea, nu va avea nici o clipă de linişte departe de copil. Oricum, David trebuie să-şi vadă de treburi. Puteau să pună în practică ideea de a petrece împreună o săptămînă în Ardèche după ce se întorcea el din Bretania. În sfîrşit, luni seara, înainte de plecarea lui spre Southampton, se înţeleseră ca, dacă joi nu primeşte nici o telegramă de contramandare la Coëtminais, ea să fie a doua zi la Paris. David avu timp să se repeadă pînă în oraş şi se întoarse acasă cu flori, o sticlă de şampanie şi biletul pentru Beth. Soacra îi dădu nota zece. Beth fu mai reţinută. În frustrarea lui, pusese cu prea multă insistenţă pe primul plan neplăcerea de a călători singur şi uitase de îndatoririle de tată. Ultimele ei cuvinte fuseseră: „Te iert la Paris“.

Uşa camerei în care se retrăsese Breasley se deschise cîteva clipe şi auzi muzică de la un radio sau un patefon – parcă Vivaldi. Apoi se aşternu din nou liniştea. Se simţea ca un vizitator marginalizat, nedorit. Mintea îi alunecă din nou la cele două fete. Sigur că nu şoca pe nimeni faptul că se culcau cu el pentru a-i oferi ce se poate oferi unui bătrîn. Probabil că erau bine plătite pentru servicii, la propriu şi la figurat, ştiau şi ele preţurile la care ajunseseră lucrările pictorului şi, în plus, valoarea colecţiei într-o licitaţie. Prezenţa lor îl irita pe David. Trebuie să urmărească ele ceva, să exploateze slăbiciunile bătrînului. Erau ca un paravan. Avea sentimentul că-i ascundeau un secret.

Ar fi fost bine să fie cu Beth. Ea nu-şi făcea probleme că deranjează, era mai directă şi ar fi obţinut de la ele cu mult mai mult decît el.

***************************