Ian Graham, Scarlet Women. The Scandalous Lives of Courtesans, Concubines, and Royal Mistresses

Copyright © Ian Graham 2015

All rights reserved

© 2015 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-5760-5

ISBN PDF: 978-973-46-5761-2

ISBN print: 978-973-46-5428-4

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: François Boucher (1703-1770), Toaleta (1742)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

IAN GRAHAM, autorul mai multor cărţi pe teme istorice, a fost distins în 2012 cu Royal Society Young People’s Book Prize şi nominalizat în 2014 la Educational Writers’ Award. Dintre volumele sale menţionăm Great Britons: A Very Peculiar History (2012) şi The Ultimate Book of Impostors: Over 100 True Stories of the Greatest Phonies and Frauds (2013).

Pentru Liceul Clasic Annadale, Belfast

Introducere

„Femeile cuminţi rareori fac istorie.”

Laurel Thatcher Ulrich

În 1965, o bătrână scăpătată a fost găsită moartă într-o cameră de hotel din Nisa, în Franţa. Moartea ei a marcat sfârşitul unei epoci. Era ultima mare curtezană din Europa. Cunoscută drept La Belle Otero, fusese o frumuseţe spaniolă vulcanică printre ai cărei protectori s-au numărat Kaizerul Wilhelm al II-lea, Prinţul de Wales (ulterior Regele Eduard al VII-lea) şi Marele Duce Petru Nikolaevici al Rusiei. Uneori este considerată şi prima vedetă de film mondială. A acumulat o avere imensă, dar a pierdut-o pe toată la jocurile de noroc. La moartea ei, o specie rară s-a stins discret, în tăcere şi ignorată.

***

Secretul unui cuplu extraordinar este că fiecare partener contribuie cu ceva de valoare pentru celălalt. S-a spus despre Fred Astaire şi Ginger Rogers că el i-a oferit ei clasă şi ea i-a oferit lui sex-appeal. Împreună erau invincibili. Curtezanele şi regii făceau un joc similar. Fiecare beneficia de pe urma contribuţiei celuilalt... deşi, într-o anumită privinţă, curtezanele nu se confruntau cu o sarcină atât de dificilă ca Ginger Rogers – aceasta trebuia să facă tot ce făcea extrem de talentatul ei partener, dar de la coadă la cap şi pe tocuri cui!

Aproape invariabil, căsătoriile din cercurile europene aristocratice şi regale ale secolelor trecute nu aveau ca rezultat cupluri extraordinare. Dimpotrivă, puteau fi o afacere foarte singuratică. Şi „afacere” este descrierea potrivită. Căsătoria în eşaloanele superioare ale societăţii era văzută ca o modalitate de a forma alianţe între familiile importante, de a proteja moştenirile şi de a produce moştenitori. Dragostea nu era un considerent. Uneori, cei doi se întâlneau pentru prima oară în ziua nunţii. Atunci când Regele George al III-lea al Angliei s-a căsătorit cu Prinţesa Charlotte Mecklenburg-Strelitz, în 1761, regele şi regina lui nu se văzuseră niciodată înainte de a se întâlni în faţa altarului.

Femeilor din clasele superioare li se preda eticheta socială, dar cam atât. Gândurile şi conversaţia lor limitată rareori prezentau vreun interes pentru soţii lor. Sarcina reginei era de a produce un moştenitor, dar, deoarece crescuseră într-un mediu foarte protejat, cele mai multe regine ştiau prea puţin cum să le dăruiască plăcere soţilor lor, în pat sau în afara lui. Soţii căutau în altă parte companie, conversaţie şi plăcere sexuală, astfel încât era ceva obişnuit ca aristocraţii şi regii să îşi ia amante, creând un teren de vânătoare fertil pentru curtezanele ambiţioase şi hrăpăreţe.

Ca şi Astaire şi Rogers, curtezanele ambiţioase înţelegeau natura simbiotică a ocupaţiei lor. Ele ofereau companie, conversaţie, distracţie şi sex în schimbul unei contribuţii în bani, proprietăţi, statut şi poate chiar un titlu aristocratic din partea protectorilor lor. Cele mai bune curtezane treceau prin ani de pregătire pentru această ocupaţie. Adesea ele vorbeau mai multe limbi. Erau cultivate, informate despre problemele curente şi, spre deosebire de femeile de stirpe aleasă, erau şi pricepute în arta seducţiei şi a plăcerii sexuale. Li se dăruiau bani, locuinţă, haine, bijuterii şi alte bunuri pe măsura statutului social al bărbaţilor pe care îi deserveau. Curtezanele cu cel mai mare succes puteau deveni spectaculos de bogate sau celebre pe cont propriu. Uneori deţineau o mare putere politică, în virtutea influenţei lor asupra regilor şi împăraţilor. Regele Henric al II-lea al Franţei avea încredere ca amanta lui, Diane de Poitiers, să scrie şi să semneze documente şi scrisori regale în numele lui. Amanta lui Ludovic al XV-lea, doamna de Pompadour, era profund implicată în politica franceză la cel mai înalt nivel.

La început, o curtezană (courtisane în franceză, cortigiana în italiană) era pur şi simplu o curteană, o femeie care făcea parte din cercul de însoţitori, sfătuitori, informatori şi companioni al regelui. Dată fiind natura disfuncţională a căsătoriilor regale, curtenele frumoase atrăgeau adesea atenţia regelui, iar natura îşi spunea cuvântul. Cu timpul, „curtezană” a dobândit un sens uşor diferit – o femeie care urmărea să acapareze atenţia unui rege sau aristocrat, pentru a primi în schimb bani, proprietăţi sau vreun titlu, ori, preferabil, pe toate trei. Curtezanele puteau proveni din orice pătură a societăţii. Unele începeau ca prostituate obişnuite care aveau suficient noroc încât să atragă clienţi din rândul nobilimii. Altele erau femei de stirpe aleasă care dăduseră de greu sau ale căror familii nu-şi puteau permite zestrea imensă pe care ar fi trebuit să o plătească la căsătoria lor. Curtezanele se deosebeau de amante prin numărul de clienţi sau parteneri pe care îi aveau. Dacă o amantă avea în general un singur partener sau amant la un moment dat, curtezanele aveau frecvent mai mulţi clienţi activi în acelaşi timp. Curtezanele şi amantele acceptau bani şi/sau proprietăţi în schimbul serviciilor lor, dar nu se considerau nişte prostituate. În prostituţie există o relaţie directă între bani şi sex, dar pentru curtezane şi amante nu exista nici un astfel de schimb direct, nici o plată pentru actul sexual în sine.

Pe lângă amante şi curtezane, în anumite ţări existau concubine. O concubină este o soţie secundară sau alternativă, o parteneră asumată de un bărbat care nu poate să se căsătorească cu ea deoarece deja e căsătorit sau din cauza statutului ei social inferior. Concubinele erau ceva obişnuit în Grecia şi Roma antice, precum şi în China imperială. Spre deosebire de progeniturile amantelor şi curtezanelor, care de obicei nu erau recunoscute sau legitimate de taţii lor, progeniturile concubinelor erau adesea recunoscute şi puteau să moştenească titluri. Fiul unei concubine din China imperială putea să devină împărat, cum s-a întâmplat în mai multe cazuri.

Nu există linii de demarcaţie clare şi rapide între definiţiile curtezanei, concubinei şi amantei. Ele se suprapun. Curtezanele ar putea fi descrise drept amante de profesie. Femeile care încercau dinadins să se facă observate de regi sau împăraţi pentru a deveni amantele lor, asemenea doamnei de Montespan de la curtea Regelui Soare, erau curtezane în toate privinţele, în afară de nume. Amantele multiple ale regilor puteau fi descrise şi drept concubine. Câteva amante chiar au trecut printr-o formă de căsătorie cu protectorii lor regali sau cel puţin au pretins asta.

Curtezanele şi amantele regale se bucurau de o viaţă încântătoare de libertate şi independenţă la care majoritatea femeilor din vremea lor abia dacă puteau visa, dar plăteau un preţ pentru asta. Dacă unele femei erau încurajate de familiile lor să devină amante sau curtezane, altele erau în schimb renegate şi dezmoştenite. De asemenea, ele erau adesea ostracizate de înalta societate. Valoarea şi dezirabilitatea curtezanelor sporeau cu fiecare amant de seamă pe care îl aveau, în timp ce valoarea femeilor „respectabile” scădea în aceleaşi circumstanţe.

Din cauza relaţiilor lor cu personalităţi regale, politice şi militare, curtezanele şi amantele riscau să fie acuzate că spionează sau că acţionează ca agenţi ai unei puteri străine, mai ales în vreme de război. Ceea ce uneori era adevărat. Se spune că o hetairă (curtezană) ioniană antică, Thargelia, ar fi acţionat în beneficiul lui Cirus cel Mare al Persiei, în secolul VI î.e.n., făcând propagandă pro-persană în rândul amanţilor ei greci influenţi într-o perioadă de conflict dintre Persia şi Grecia. După aceea, Persia a cucerit Ionia în 547 î.e.n. În secolul XVII, o curtezană pe nume Louise de Kéroualle a fost trimisă din Franţa în Anglia pentru a-l seduce pe Regele Carol al II-lea şi a spiona curtea acestuia. Dar cea mai faimoasă dintre curtezanele asociate cu spionajul este desigur Mata Hari. Atât Franţa, cât şi Germania i-au cerut să spioneze în favoarea lor în timpul Primului Război Mondial, iar ea a plătit pentru asta cu viaţa.

În vechime, curtezanele riscau de asemenea să fie acuzate de vrăjitorie, din cauza puterii pe care păreau s-o exercite asupra bărbaţilor. Faimoasa curtezană veneţiană Veronica Franco s-a apărat cu succes la tribunal de o acuzaţie de vrăjitorie adusă de Inchiziţie în 1577. La începutul secolului XVII, călătorul şi scriitorul englez Thomas Coryat i-a avertizat pe bărbaţi că în Veneţia curtezanele erau atât de abile, încât puteau să le provoace nebunie temporară bărbaţilor care aveau de-a face cu ele. La aceste riscuri se adăugau pericolele mai lumeşti ale bolilor cu transmitere sexuală şi gravidităţii nedorite, într-o vreme când ambele puteau să ucidă.

Povestea prostituatei

Norocul unei curtezane, concubine sau amante regale putea să piară la fel de repede cum apăruse. Să te însoţeşti cu bărbaţi capricioşi care credeau că au o putere nelimitată, cum adesea şi aveau, era ca şi cum ai fi avut ca animal domestic un tigru de care te temi mereu că se poate întoarce împotriva ta cu o forţă înspăimântătoare. Dacă o curtezană sau o amantă regală capta atenţia unui bărbat, putea să obţină recompense bogate, dar nu era o funcţie pe durată nelimitată – ea putea fi abandonată pe loc şi condamnată la sărăcie.

O serie de tablouri de William Hogarth din anii 1730, numită Povestea prostituatei, ilustrează istoria unei fete pe nume Moll Hackabout. Ea a fost numită după întreţinuta fictivă a lui Daniel Defoe, Moll Flanders, şi o prostituată reală din epocă, pe nume Kate Hackabout. Moll vine la Londra în căutare de lucru, dar e luată la ochi de o codoaşă pe nume Elizabeth Needham. În al doilea tablou, Moll devine amanta unui negustor bogat şi are şi alţi amanţi. Însă în al treilea tablou l-a pierdut deja pe bogatul ei binefăcător şi a devenit o prostituată obişnuită, pe punctul de a fi arestată. În al patrulea tablou e la închisoare. În următorul e pe moarte, din cauza sifilisului, iar majoritatea hainelor şi bunurilor i-au fost furate. În sfârşit, moare la vârsta de doar 33 de ani. Povestea lui Moll Hackabout era ficţională, dar unele curtezane reale chiar au murit la o astfel de vârstă tragic de tânără. Altele, care au rezistat mai mult, şi-au pierdut în cele din urmă farmecul tinereţii şi au fost abandonate de protectorii lor şi lăsate să moară în sărăcie, dacă nu reuşiseră să obţină o rentă viageră din partea concubinului. Câteva au încercat să-şi finanţeze bătrâneţea şantajându-şi foştii clienţi, chiar şi pe unii regi. Cele mai nefericite au fost executate din cauza asocierii lor cu bărbaţi puternici care căzuseră în dizgraţie sau care s-au întors împotriva lor.

Nu există nici un nume pentru echivalentul masculin al unei curtezane, poate cu excepţia lui „gigolo”, dar au existat întotdeauna bărbaţi care au fost atraşi de femei puternice şi femei puternice care au avut bărbaţii lor preferaţi. Robert Devereaux, al doilea conte de Essex, a fost un favorit al Reginei Elisabeta I... cel puţin până când a refuzat să manifeste respectul datorat unei regine a Angliei. Şi-a pierdut capul din cauza ei, la propriu! Comportamentul lui nesăbuit şi recalcitrant a continuat până când a fost judecat pentru trădare, găsit vinovat şi executat. Ecaterina cea Mare a Rusiei a avut un şir de amanţi. Cei mai celebri au fost Stanislaw Poniatowski, care a devenit regele Poloniei, Grigori Orlov, care a contribuit la sfârşitul domniei soţului Ecaterinei, Petru al III-lea, ceea ce a făcut ca Ecaterina să devină împărăteasă, şi Grigori Potemkin, lider militar rus. Amanţii ei au beneficiat de pe urma legăturii cu ea, deoarece i-a recompensat cu funcţii militare înalte sau titluri nobiliare. Iar când se sătura de ei, Ecaterina le oferea pensii frumoase.

Printre cele mai celebre (sau cunoscute) femei ale căror prăzi şi parteneri erau cei mai bogaţi şi mai puternici bărbaţi ai epocii lor se numără:

• Thaïs, o curtezană celebră din Grecia antică, responsabilă pentru incendierea Persepolisului;

• Marie Duplessis, a cărei scurtă viaţă (a murit la doar 23 de ani) a avut un impact atât de mare, încât a inspirat personajele din Dama cu camelii de Dumas şi Traviata de Verdi;

• Cora Pearl, care are reputaţia de a se fi servit goală oaspeţilor la una din petrecerile ei legendare, pe o tavă de argint;

• Harriette Wilson, o curtezană britanică ce a încercat să-şi şantajeze clienţii din aristocraţie şi familia regală;

• Clara Ward, una din puţinele curtezane americane, care a vânat un aristocrat european capabil să îi ofere titlul regal pe care şi-l dorea, dar care, după ce s-a căsătorit cu un prinţ belgian, a fugit cu un violonist ţigan;

• Klondike Kate, regina Yukonului din vremea goanei după aur din Klondike;

• La Belle Otero, una din cele mai frumoase curtezane, despre ai cărei sâni se spune că ar fi inspirat cupolele Hotelului Carlton din Cannes;

• Veronica Franco, cea mai celebră curtezană veneţiană, care a avut o scurtă legătură cu Regele Henric al III-lea al Franţei şi a supravieţuit acuzaţiei de vrăjitorie aduse de Inchiziţie;

• Ninon de l’Enclos, căreia cardinalul Richelieu i-a oferit 50.000 de coroane pentru o noapte în compania ei. Cu bani din testamentul ei au fost cumpărate cărţi pentru un băiat de nouă ani numit François-Marie Arouet, mai cunoscut sub numele de Voltaire;

• Doamnele de Pompadour şi du Barry, două din multele amante ale lui Ludovic al XV-lea;

• Liane de Pougy, care a fugit la Paris ca să devină curtezană după ce soţul ei a împuşcat-o;

• La Païva, al cărei soţ nu a suportat să fie despărţit de trupul ei, astfel că l-a păstrat în pod, unde a fost descoperit de următoarea lui soţie;

• Nell Gwyn, impertinenta vânzătoare de portocale şi actriţă care a cucerit inima Regelui Carol al II-lea;

• Marie Walewska, reticenta curtezană care a fost „micuţa soţie poloneză” a lui Napoleon Bonaparte;

• Jane Digby, fiica de amiral care s-a căsătorit cu un şeic beduin;

• Lola Montez, o falsă dansatoare spaniolă care a provocat o revoluţie;

• Lily Langtry, actriţa care a fost una din multele amante ale Regelui Eduard al VII-lea;

• Cixi, o concubină care a trecut de la anonimat la stăpânirea Chinei timp de aproape jumătate de secol.

Capitolul 1

Demimondenele

Femeia care a murit într-o cameră de hotel din Nisa în 1965, La Belle Otero, a fost ultima dintr-un grup de femei bătăioase, de o ambiţie aprigă, cunoscute drept les demimondaines. Ele populau o lume crepusculară, mai ales în Franţa, unde aceasta era cunoscută drept demimonde („jumătate de lume”, literal) – de aici demimondene. Ţinând cont de profesiunea lor, aceste femei extraordinare erau cunoscute şi ca les grandes horizontales.

În secolul XIX, Franţa se bucura de epoca de aur numită La Belle Époque care a urmat celui de-al Doilea Imperiu. În cursul acestei perioade prospere şi paşnice, ştiinţa, muzica, teatrul şi arta au înflorit, înainte ca Europa să fie copleşită de ororile Primului Război Mondial. Cele mai faimoase sau infame curtezane ale acestei epoci nu au fost nişte mimoze sfioase. Ele nu încercau deloc să-şi ascundă stilul de viaţă de privirile dezaprobatoare. Dimpotrivă, căutau publicitatea. Erau la fel de faimoase la vremea lor ca şi vedetele de film sau sportive de astăzi. Şi, pentru a crea cea mai puternică impresie, încercau încontinuu să se întreacă unele pe altele în materie de ostentaţie, eleganţă, cheltuieli extravagante, case impunătoare şi scandaluri neruşinate. Unele dintre ele acumulau colecţii de bijuterii şi palate somptuoase care valorau imens.

Spre deosebire de curtezanele din secolele anterioare, putem vedea exact cum arătau demimondenele – nu înfăţişarea aproximativă creată de artişti măgulitori, ci imagini reale, fixate în timp de unii dintre primii fotografi celebri. Aceste fotografii înfăţişează femei care, pentru ochiul cuiva din secolul XXI, adesea nu sunt frumuseţi izbitoare. Par femei sigure pe ele, care se simt confortabil în centrul atenţiei, sub privirea observatorilor. Adesea privesc fix spre lentila aparatului de fotografiat, curtându-l ca şi cum ar flirta cu un potenţial client. Dar fotografiile făcute cu filmele lente ale epocii, care necesitau timpi de expunere mari, nu pot transmite cele mai valoroase însuşiri ale demimondenelor – însufleţirea lor, felul cum se mişcau, cum dansau, foşnetul rochiei, sclipirile bijuteriilor, parfumul ameţitor şi sunetul vocii lor. Pentru aceste calităţi trebuie să ne bazăm pe descrierile făcute în scris de bărbaţii şi femeile care le-au cunoscut şi observat în timp ce ele lucrau şi se distrau.

Vulcanul andaluz – La Belle Otero

Una dintre cele mai celebre, bogate şi căutate curtezane din Europa a sosit la Paris în 1889, anul în care oraşul era gazda Expoziţiei Universale. Cunoscută drept La Belle Otero, şi-a petrecut mare parte din scurta ei viaţă fugind – de mama ei, de şcoala ei, de foştii ei amanţi. Avea să fie celebrată de regi, dar, deşi a adunat o mare avere, avea să moară în sărăcie, ultima dintre marile curtezane ale aşa-numitei demimonde.

Augustina Otero Iglesias s-a născut în 1868, lângă portul Cádiz, în Spania. Mama ei, Carmencita Otero, l-a cunoscut acolo pe tatăl ei, un ofiţer grec pe nume Carasson. Şi-au stabilit căminul lângă oraş, unde Carmencita a născut patru copii, inclusiv pe Augustina. Familia îi spunea Nina. Carasson şi-a mutat apoi familia tot mai numeroasă în oraşul Valga din Galicia. Când a descoperit că soţia lui îşi luase un amant, l-a provocat pe acesta la duel. Provocarea a fost acceptată. Ca ofiţer, Carasson se aştepta să câştige, dar data următoare când Nina l-a văzut pe tatăl ei trupul lui neînsufleţit era cărat acasă, după duel.

Bărbatul care îi ucisese tatăl s-a mutat în locuinţa familiei şi s-a căsătorit cu mama Ninei. Unul câte unul, copiii au plecat de acasă sau au fost trimişi să locuiască la rude. Nina a fost trimisă la o şcoală internat, dar mama ei a refuzat să plătească taxa de şcolarizare, aşa că Nina trebuia să facă curăţenie ca să o achite. Era disperată şi nefericită, aşa că a început să plece pe furiş din şcoală ca să danseze pentru clienţii unei cafenele din localitate. Se bucura de atenţia şi aplauzele primite. Un băiat pe nume Paco a prezentat-o proprietarilor cafenelei, care i-au cerut să revină ca să-i distreze pe clienţi. Paco a devenit primul ei amant, când ea avea doar 12 ani. I-a luat nu doar virginitatea, ci şi banii pe care proprietarii cafenelei i-i plăteau pentru dans. Nu avea să fie ultimul bărbat care o folosea ca să-şi umple buzunarele.

Când cei din şcoală au aflat ce făcea ea, au început să o încuie noaptea într-o cameră, ca să o împiedice să iasă în oraş. În ciuda vârstei sale fragede, era evident că Nina nu era uşor de intimidat, deoarece s-a folosit de prima ocazie de a evada şi a fugit cu Paco. Cei doi au ajuns la Lisabona, dar poliţiei nu i-a trebuit mult ca să-i găsească şi să o aducă pe Nina acasă. Aceasta se certa întruna cu mama ei, care în cele din urmă a dat-o afară. S-a dus direct la Lisabona şi l-a căutat pe Paco. În timp ce ea se afla acolo, bărbatul din camera alăturată de hotel s-a prezentat. Era director de teatru. O auzise cântând şi îi plăcuse vocea ei atât de mult, încât a invitat-o să cânte la teatrul lui. Nina era prea tânără ca să semneze un contract, dar după ce i-a explicat că tatăl ei murise şi că nu îi putea cere mamei să semneze în locul ei, directorul a acceptat ca ea să semneze contractul.

Debutul pe scenă

Prima apariţie la teatru a Ninei a fost un imens succes. În mod inevitabil, mulţi bărbaţi care se îngrămădiseră să o vadă s-au întrecut pentru-i obţine atenţia şi compania. Primul era un bancher bogat dispus să plătească oricât era nevoie ca s-o aibă. I-a oferit o locuinţă privată şi oricâţi bani, oricâte bijuterii şi haine elegante voia. Dar insista ca ea să plece de la teatru. Şi i-a spus că putea să o facă în mod legal, cu conştiinţa curată, deoarece contractul ei era lipsit de orice valoare – era minoră când îl semnase. Ea a plecat de la teatru şi s-a mutat în noua ei locuinţă. Viaţa era frumoasă, dar, neavând prea multe de făcut şi lipsindu-i un public care să o admire, Nina s-a plictisit în curând. Tânjea după o companie mai tânără, mai ales după Paco. A abandonat acea viaţă frumoasă şi a plecat în căutarea lui Paco, care acum era în Barcelona. Într-o seară, s-a dus la operă. Bărbaţii din public nu-şi puteau lua ochii de la minunata necunoscută. Unul dintre cei care s-au strâns în jurul ei era Paco, uluit să descopere că frumuseţea care atrăgea atenţia tuturor era mica lui Nina. S-au mutat împreună într-un apartament şi, cu ajutorul lui Paco, şi-a găsit de lucru. Însă Paco pierdea la jocurile de noroc mare parte din banii ei. Nina şi-a dat seama că trebuia să-l părăsească, altfel el avea s-o ruineze.

A plecat să se alăture unei companii de operă care făcea turnee în Portugalia. Ca de obicei, a avut foarte mult succes, mai ales la bărbaţii din public. Unul dintre admiratorii ei era Manuel Domingo, moştenitorul unei averi făcute din viticultură. Acesta a ales un mod spectaculos de a-i atrage atenţia. L-a trimis pe şeful poliţiei s-o răpească! Şi a funcţionat. Manuel i-a dat atât de mulţi bani, pentru orice dorea ea, încât Nina a reuşit să pună deoparte o avere şi să acumuleze o adevărată colecţie de bijuterii. Viaţa ei părea idilică. Apoi, într-o zi, şeful poliţiei a venit să o vadă iar. De data aceasta aducea un mesaj din partea tatălui lui Manuel, care nu era deloc de acord cu legătura dintre fiul lui şi Nina şi cu sumele imense de bani pe care acesta le cheltuia cu ea. Ninei i s-a spus să părăsească oraşul. Când a refuzat, a fost arestată şi băgată la închisoare, deoarece nu avea nici un act de identitate. Un alt admirator, contele Tirenzo, i-a sărit în ajutor şi a reuşit s-o elibereze. Această experienţă a învăţat-o să-i dispreţuiască pe bărbaţii care puteau să cumpere influenţă.

Nina a început o relaţie cu galantul ei salvator, contele Tirenzo. O vreme a fost mulţumită, dar, inevitabil, asta nu a durat mult. În clipa în care a văzut un cântăreţ italian de operă pe nume Guglielmo, s-a îndrăgostit de el. Sentimentul era reciproc şi astfel, nu după mult timp, cei doi s-au căsătorit. Cu toate acestea, el a continuat să se vadă cu alte femei şi, la fel ca Paco, era un cartofor înrăit. În cursul unei vizite la Monte Carlo, Nina a trebuit să-i plătească datoriile la jocurile de noroc. Într-o seară, când se întorcea la pensiunea lor, a văzut o femeie care ieşea din cameră. Nu doar că soţul ei avea o aventură cu acea femeie, dar pierduse şi economiile acesteia. Nina l-a părăsit şi a fugit la Marsilia, unde a luat lecţii de canto în franceză. După o perioadă de spitalizare – fiindcă avea febră tifoidă –, s-a mutat într-un apartament pe care alt admirator, contele Savin de Pont-Maxence, îl închiriase pentru ea.

Nu după mult timp, şi-a recăpătat sănătatea şi dorinţa de companie masculină. Un tânăr spaniol pe nume Auguste Herero a devenit următorul ei amant, dar Nina a ascuns relaţia cu el de binefăcătorul ei mai vârstnic, Savin, care continua să-i plătească facturile. Şi-a găsit de lucru la Palais de Crystal din Marsilia, unde a început să cânte. Un alt tânăr, fiul unui berar, o curta şi el. Totul a mers bine pe scenă, până într-o seară în care o parte a publicului a fluierat-o. Era prima oară când avea experienţa unui public neapreciativ, dar în curând a descoperit că fluieratul fusese aranjat de o femeie pe nume Felicia, iubita geloasă a fiului berarului.

Când Auguste şi Nina au sosit într-o noapte într-un club şi au găsit-o acolo pe Felicia, Nina s-a repezit la ea şi a lovit-o cu un scaun. Cele două femei au trebuit să fie despărţite. Acest episod a învăţat-o că orice publicitate, chiar şi cea negativă, era bună pentru afaceri. Belelele în care intra atrăgeau un public şi mai numeros la reprezentaţiile ei scenice. Unul din numeroşii oameni care au venit s-o vadă a fost soţul ei înstrăinat, Guglielmo. Acesta a implorat-o să-l ierte şi a promis că o să-i restituie toţi banii pe care îi pierduse la mesele de joc. Ea l-a primit înapoi şi s-au mutat la Paris. Însă el nu s-a grăbit să-şi caute de lucru. Nina nu lucra nici ea, iar banii ei erau pe terminate. Într-o seară, Guglielmo şi-a făcut bagajele şi a plecat. Nu l-a mai văzut niciodată.

Se naşte La Belle Otero

Viaţa Ninei era pe cale să se schimbe în mod spectaculos. Pe 30 decembrie 1889 a dat o reprezentaţie la o serată, îmbrăcată în costum de toreador. Mai târziu a pozat pentru fotografi în acelaşi costum, o ţinută îndrăzneaţă, mulată pe corp, roşu cu auriu. A dansat pentru un public în care se aflau personaje influente ale scenei pariziene de club şi teatru. I s-au oferit imediat trei luni de lucru la Cirque d’Été (Circul de Vară). Acesta se numea „circ” deoarece se lansase în 1836 ca un cort de circ, dar în 1841 cortul iniţial a fost înlocuit cu un teatru construit din piatră. Cronicile reprezentaţiilor lui Otero erau entuziaste. Un ziar a numit-o La Belle Otero, iar porecla a prins. Faima şi frumuseţea ei uimitoare – avea o faţă ca de păpuşă încadrată de păr negru şi cârlionţat şi o siluetă în formă de clepsidră pe care o evidenţia cu ajutorul corsetelor – i-au atras admiratori nobili aşa cum lumina atrage fluturii. La vârsta de 21 de ani, La Belle Otero apăruse.

A făcut o asemenea impresie, încât în curând primea invitaţii să danseze în alte ţări. Unul din cei mai influenţi oameni care au văzut-o a fost Ernest A. Jurgens, directorul de la Eden Musée din New York, un amestec ciudat de muzeu al figurilor de ceară şi teatru. Jurgens călătorise în Europa ca să găsească o modalitate de a strânge bani pentru a înlocui fondurile pe care le luase de la Eden. Jurgens se folosise de o parte din încasările din bilete ca să-şi finanţeze proiectele personale. Când a văzut-o pe La Belle Otero, a invitat-o să meargă în America împreună cu el. În septembrie 1890, au călătorit amândoi cu vaporul spre Statele Unite. Nina îşi făcea griji în legătură cu felul în care avea s-o primească publicul american, iar cele mai negre temeri ale ei au părut să se adeverească atunci când, la sfârşitul primei sale reprezentaţii, publicul a fluierat-o. Dar i-a aruncat şi flori. Nina era nedumerită. O plăcuse publicul sau nu? Jurgens a liniştit-o, spunându-i că în mod categoric a avut succes, iar cronicile confirmau lucrul ăsta.

În mod previzibil, a devenit amanta lui Jurgens. Au încercat să-şi ascundă relaţia, dar secretul a fost aflat atunci când s-au certat într-un mod foarte public. Jurgens şi-a pierdut slujba de la Eden şi a devenit agent de teatru, dar se pare că s-a bucurat de prea puţin succes. Tendinţa lui de a trata banii altora ca pe ai lui i-a pecetluit soarta. Ziarele relatau că actorii lui veneau să joace în roluri pe care el spunea că le obţinuse, dar apoi descopereau că nu aveau nimic de lucru. Jurgens luase comisioane de la actori, dar nu obţinuse rolurile. Disperat, a apelat la Otero să îl ajute să restituie banii lipsă. Mai târziu, ea a susţinut că nu avusese habar cât de gravă era situaţia şi de aceea refuzase să-l ajute. Douăsprezece ore mai târziu, Jurgens s-a sinucis.

Sirena sinuciderii

Otero a câştigat suficienţi bani în Statele Unite ca să-şi asigure situaţia financiară, dar i-a pierdut pe toţi la jocurile de noroc, în Monte Carlo. Asta nu o preocupa, deoarece numeroşii ei admiratori erau fericiţi să-i achite facturile. Vicontele de Chênedollé şi-a cheltuit întreaga avere pentru ea, apoi şi-a zburat creierii. De fapt, bărbaţii care s-au sinucis din cauza ei au fost atât de mulţi (cel puţin opt), încât a devenit cunoscută drept „Sirena sinuciderii”.

A primit oferte avantajoase de lucru în întreaga Europă. Pe când lucra la Moscova, în obişnuitul ei cerc de admiratori se aflau membri ai aristocraţiei şi ai casei regale ruseşti. A devenit amanta Marelui Duce Petru Nikolaevici, nepot al Ţarului Nicolae I. Acesta era vrăjit de ea, iar ea îl îndrăgea foarte mult. Ducele a copleşit-o cu daruri şi bani şi a implorat-o: „Ruinează-mă, dar nu mă părăsi”. Când relaţia lor a devenit de notorietate, Nina a început să primească invitaţii asidue la petrecerile din înalta societate. În timp ce se găsea în Rusia, un cameraman de origine algeriană, Félix Mesguich, care lucrase pentru compania Lumière, a filmat-o în timp ce interpreta dansul „Valse Brillante”. Filmul de un minut a făcut din ea una dintre primele vedete de film mondiale. El a făcut însă şi ca Mesguich să fie alungat din Rusia, deoarece Otero era înfăţişată dansând cu un ofiţer rus. Ruşii au fost indignaţi că unul din veneraţii lor ofiţeri fusese transformat într-un animator de music-hall. Mesguich a fost escortat imediat la graniţă.

Când s-a întors în Paris, Otero şi-a realizat în sfârşit ambiţia de a apărea la Folies Bergère. Reprezentaţiile ei au avut cronici delirante. Toată lumea voia s-o cunoască, inclusiv Eduard, Prinţul de Wales, care avea să devină ulterior Regele Eduard al VII-lea. Acesta trimitea adesea după ea, ca să vină să-i ţină companie şi să danseze pentru el seara. În schimb, i-a dăruit o cabană de vânătoare lângă Oise, dar avea un motiv ascuns pentru darul lui generos. Acesta le oferea un loc izolat în care să se întâlnească mai discret, în afara Parisului.

Faima ei a ajuns până departe, uneori în moduri surprinzătoare. Se spune că sânii ei ar fi inspirat forma cupolelor Hotelului Carlton din Cannes – deşi este posibil să fi fost doar o reclamă deşteaptă din partea hotelului.

Într-o zi, la prânz, a fost prezentată unui englez pe nume Thompson. Acesta a implorat-o să plece cu el la Londra în aceeaşi zi. Ea a spus că se duce cu el pentru un anumit preţ, deoarece trebuia să strângă o sumă mare de bani de care avea nevoie ca să-şi plătească croitoreasa. În plus, faptul că nu-şi îndeplinea angajamentele de la Folies Bergère avea să-i aducă penalizări serioase. Thompson a fost de acord să plătească. De fapt, Otero nu datora nimic nici croitoresei, nici către Folies Bergère. După o vizită plăcută la Londra în compania lui Thompson, acesta i-a cerut să renunţe la scenă, iar el avea să o asigure financiar. Ea i-a acceptat oferta şi în curând trăia în lux, lângă Champs-Élysées. Însă Thompson s-a dovedit a fi foarte gelos şi posesiv.

Când ea a rezistat avansurilor romantice ale unui tânăr, acesta s-a împuşcat. Articolele din ziare o indicau pe Otero drept motiv al sinuciderii lui. Thompson era furios, refuzând să creadă că e nevinovată. Suspiciunile lui au părut să se confirme atunci când ea s-a dus să lucreze în Berlin. Thompson a pus pe urmele sale un detectiv particular, care îi raporta fiecare mişcare şi întâlnire a ei, inclusiv întâlnirile tainice cu alţi bărbaţi. Data următoare când a plecat de acasă, Thompson nu s-a mai întors niciodată şi a încetat să mai plătească facturile. Nina trebuia să-şi câştige din nou existenţa. Nu i-a fost deloc greu să găsească de lucru.

În timp ce lucra pe scena londoneză, s-a împrietenit cu unul dintre cei mai bogaţi oameni din Anglia, Ducele de Westminster. Acesta a prezentat-o Kaizerului Wilhelm al II-lea. Nina a petrecut o vreme în Berlin, împreună cu kaizerul, dar nu s-a simţit niciodată în largul ei cu acesta sau la Berlin. S-a întors la scenă şi a fost ocupată, deoarece primea oferte de lucru din Europa şi America. Şi peste tot unde mergea, colecţiona amanţi.

Succesul ei în calitate de curtezană şi efectul ei asupra bărbaţilor îi atrăgeau duşmani. În timpul unei vizite în Spania natală, un admirator pe care-l refuzase a încercat să o împuşte şi apoi să se sinucidă. Ea a supravieţuit, el nu. Altă dată, amanta unui bărbat care se îndrăgostise de Otero a tras în ea pe scenă. Fiecare atac ajungea pe prima pagină şi îi ducea faima mai departe. Şi mai mulţi oameni voiau s-o vadă. Atunci când Otero a apărut într-o montare a operei Carmen în rolul principal, cântăreţele profesioniste au obiectat că fusese angajată o animatoare de music-hall şi o curtezană precum Otero.

O viaţă simplă

În 1914, când a izbucnit Primul Război Mondial, Otero s-a implicat cu însufleţire în strângerea de bani pentru opere filantropice. La sfârşitul războiului i s-a părut că e prea bătrână ca să se mai întoarcă la fosta ei carieră şi s-a retras din viaţa publică. Economisise suficienţi bani ca să se retragă din activitate, dar nu putea să stea departe de mesele de joc. În mod inevitabil, i-a pierdut pe toţi. A trebuit să vândă tot ce avea ca să-şi achite datoriile. În 1941 ducea o viaţă simplă de pustnică, într-un mic hotel din Nisa.

În după-amiaza zilei de 11 aprilie 1965, o cameristă a simţit miros de ars şi şi-a dat seama că acesta venea din camera lui Otero. A bătut la uşă, dar nu a primit nici un răspuns. A fost chemată poliţia. Când poliţiştii au intrat în încăpere, au găsit-o pe Otero zăcând pe o canapea extensibilă. Suferise un infarct, după ce pusese un vas cu mâncare pe plita cu gaz. Ziarele au relatat despre moartea lui Otero, referindu-se la personalitatea ei aprigă şi pasională. Un ziar a numit-o „vulcanul andaluz”. Unul dintre cele mai colorate personaje din La Belle Époque şi ultima mare curtezană dispăruse.

Le Grand Trois – Otero, Pougy şi d’Alençon

La Belle Otero şi alte două curtezane proeminente ale vremii – Liane de Pougy şi Émilienne d’Alençon – erau cunoscute drept Le Grand Trois şi Cele Trei Graţii din Belle Époque. Erau prietene şi rivale în unul din cele mai măreţe circuri ale secolului XIX.

Liane de Pougy

Liane de Pougy a avut o viaţă extraordinară din toate punctele de vedere. A fugit de lângă soţul ei, care o împuşcase, ca să devină curtezană, a luat lecţii de actorie de la Sarah Bernhardt, a avut o aventură lesbiană cu o scriitoare americană şi apoi s-a făcut călugăriţă!

Povestea ei a început în oraşul francez La Flèche de pe Valea Loarei. În La Flèche era un colegiu militar înfiinţat de Napoleon Bonaparte. Liane s-a născut acolo pe 2 iulie 1869, avându-i ca părinţi pe Pierre Blaise Eugène Chassaigne şi soţia lui, Aimée Lopez. Aceştia au botezat-o Anne Marie. Fata a fost crescută într-o mănăstire de maici, dar paza acesteia cu certitudine nu era impecabilă, deoarece la 16 ani Anne Marie a reuşit să fugă cu un ofiţer de marină pe nume Armand Pourpe. Când a descoperit că e însărcinată, s-a căsătorit cu el. Ea voia o fetiţă, dar copilul a fost băiat. L-au botezat Marc.

Anne Marie recunoştea deschis că nu a fost deloc o mamă bună, iar bătăile brutale din partea soţului ei nu au ajutat-o cu nimic. Când serviciul militar l-a dus pe acesta în Marsilia, Anne Marie a început să se distreze cu un amant, marchizul Charles de MacMahon. Într-o zi, Armand s-a întors acasă pe neaşteptate şi i-a găsit împreună în pat. Ca de obicei, a recţionat extrem de violent. S-a înfuriat, a scos revolverul şi a tras în ea, rănind-o la încheietura mâinii.

În loc să îndure şi alte bătăi şi temându-se că soţul ei o va ucide, Anne Marie şi-a vândut pianul primului cumpărător pe care l-a găsit, iar cu banii câştigaţi a fugit la Paris. Şi-a lăsat fiul acolo. Băieţelul a fost trimis la bunicii lui din Suez, unde a crescut şi a devenit pilot. În 1912 deja zbura şi probabil că a fost unul dintre primii piloţi din Africa de Nord. El a transportat pentru prima oară cu avionul poşta între Cairo şi Khartoum. La izbucnirea Primului Război Mondial, s-a alăturat Forţelor Aeriene Franceze şi a servit în Escadrila N23. Şi-a pierdut viaţa când avionul lui a fost doborât de un avion de vânătoare german, lângă Villers-Bretonneux, pe 2 decembrie 1914.

Între timp, Anne Marie s-a apucat de actorie ca să-şi câştige existenţa. Datorită fumuseţii ei, a fost în curând foarte căutată ca actriţă, dar şi în calitate de companioană. O vreme a fost amanta unui bărbat căruia i se spunea contele (sau vicontele) de Pougy. Anne Marie a păstrat numele după ce l-a părăsit. L-a adăugat la Liane, numele de alint primit de la prietenii ei căutători de plăceri. Ca Liane de Pougy, a avut suficient noroc încât să obţină o apariţie la Folies Bergère. Ea era prima care recunoştea că, în afara câtorva paşi de dans, nu avea talent, aşa că a luat lecţii de actorie de la Sarah Bernhardt. Dar în zadar. Sfatul lui Bernhardt pentru ea a fost: „Expune-ţi frumuseţea, dar odată ce ajungi pe scenă ar fi mai bine să-ţi ţii gura”. În timp ce ea apărea la Folies Bergère, Prinţul de Wales (viitorul rege Eduard al VII-lea al Angliei) era în oraş. Pougy i-a trimis, cu tupeu, o invitaţie la spectacolul în care apărea, iar el a acceptat-o. Combinaţia ameţitoare dintre Folies Bergère şi moştenitorul tronului britanic i-a oferit şi mai multă vizibilitate şi a atras un cerc şi mai larg de admiratori – atât bărbaţi, cât şi femei. A devenit rapid una dintre cele mai celebre femei din Franţa. În ciuda lipsei ei de talent, a adunat o avere, inclusiv mai multe case, trăsuri scumpe şi o colecţie impresionantă de bijuterii. Fotografiile o înfăţişează ca pe una din cele mai frumoase curtezane din demimonde. Era descrisă ca fiind înaltă, zveltă şi rafinată, cu ochi speriaţi de căprioară care priveau de sub părul castaniu cârlionţat. În fotografiile mai târzii, privirea speriată de căprioară a dispărut, ea afişând o atitudine mai încrezătoare.

O aventură lesbiană

Unul din admiratorii lui Liane era scriitoarea americană Natalie Clifford Barney. În 1899, Barney s-a dus acasă la Pougy îmbrăcată în paj, spunând că era pajul dragostei trimis de Sappho. Abordarea îndrăzneaţă a lui Barney a funcţionat şi cele două au avut o scurtă relaţie, care a inspirat romanul lui Pougy din 1901, Idylle Saphique. Cartea era scandaloasă la vremea aceea şi a avut un succes imens. A fost reeditată de zeci de ori în primul an de la publicare. Barney a scris şi ea un roman despre această aventură, Lettres à une connue (Scrisori către o cunoscută). Relaţia lor s-a rupt în mijlocul certurilor provocate de dorinţa lui Barney de a o salva pe Pougy de stilul ei de viaţă de curtezană. Pougy a refuzat să fie salvată.

În 1910 s-a căsătorit cu Georges Ghica, un prinţ român, şi astfel a devenit Prinţesa Ghica. Când familia prinţului a descoperit că acesta se căsătorise cu o femeie mai în vârstă care era şi curtezană, l-a ostracizat. Cuplul a rămas unit timp de 16 ani, până când Georges a fugit cu o femeie mai tânără, o artistă foarte boemă pe nume Marcelle Thiébaut. Liane s-a simţit cu atât mai trădată cu cât o cunoştea pe Marcelle şi o considera prietenă. Liane şi soţul ei s-au despărţit. Georges a plecat cu Marcelle în iulie 1926. În noiembrie, însemnările din jurnalul lui Pougy consemnau deja o întâlnire cu avocaţii ei din Paris pentru a discuta despre divorţ. Cu toate acestea, în martie anul următor, jurnalul ei dezvăluie că Georges se întorsese şi, fără nici o explicaţie, erau din nou împreună. Ea a început să-i spună Gilles, ceea ce probabil însemna un nou început.

La puţin timp după moartea soţului ei, la mijlocul anilor 1940, Liane şi-a abandonat brusc viaţa de până atunci şi a plecat la mănăstire. A intrat în Ordinul Sfântului Dominic ca sora Anne-Mary şi lucra cu copii care sufereau de malformaţii congenitale. Câţiva ani mai târziu a trebuit să renunţe la munca ei din cauza sănătăţii precare. Şi-a petrecut ultimele zile în împrejurimile confortabile ale Hotelului Carlton din Lausanne, în Elveţia, unde a murit pe 26 decembrie 1950, la vârsta de 81 de ani. La puţin timp după moartea ei i-au fost publicate memoriile, Mes cahiers bleus (Caietele mele albastre).

Émilienne d’Alençon

Pougy şi Otero şi-au scris povestea vieţii, dar a treia membră din Le Grand Trois, Émilienne d’Alençon, nu. Foarte puţin din povestea ei pare să se fi păstrat, în afara câtorva referinţe din memoriile lui Pougy şi Otero. Pougy a descris-o pe d’Alençon ca fiind drăguţă, cu ochi aurii imenşi, o piele foarte frumoasă, gura mică şi mândră şi faţa ovală. Pougy a fost fermecată de frumuseţea ei. Spunea că petrecea ore întregi nefăcând altceva decât să o privească pe d’Alençon.

Erau prietene, dar şi rivale, iar Pougy a învăţat repede să nu aibă încredere în ea. Pougy îşi amintea un episod când trebuiau să participe la acelaşi dineu. D’Alençon a convins-o pe Pougy că nu merita să se îmbrace deosebit pentru asta, aşa că avea să poarte o rochie şi o bluză obişnuite. Pougy a fost de acord să se îmbrace şi ea la fel, mai puţin elegant. Dar imediat după ce Pougy a ajuns, Émilienne s-a năpustit înăuntru înveşmântată în cel mai fin brocart alb cu auriu, tivit cu perle, diamante şi rubine. Pougy n-a uitat această întâmplare şi nu a mai avut niciodată încredere în ea.

D’Alençon, care era pariziancă, fugise de acasă cu un violonist ţigan în anii 1880, la vârsta de 15 ani. A studiat actoria la Conservator, dar a abandonat după un an. Se simţea mai în largul ei dând reprezentaţii ca dansatoare. A debutat pe scenă la Cirque d’Éte, în 1889. A apărut apoi la Casino de Paris, Menus-Plaisirs, Folies Bergère, la Scala şi la Théâtre des Variétiés. Unul dintre numerele ei implica o trupă de iepuri vopsiţi în roz, care purtau gulere încreţite de hârtie! Se pare că nu există nici o consemnare referitoare la ce anume făcea cu iepurii.

Printre amanţii ei se numărau Regele Leopold al II-lea al Belgiei şi Jacques d’Uzés (fiu al Ducesei d’Uzés, moştenitoarea averii Veuve Clicquot). Familia lui Jacques d’Uzés a fost atât de îngrijorată de relaţia lui cu d’Alençon, încât l-a trimis în străinătate, ca să-l îndepărteze de ea. Émilienne avea relaţii şi cu femei, inclusiv cu dansatoarea de cancan La Goulue, care era unul dintre modelele preferate ale lui Toulouse-Lautrec, şi cu poeta britanică Renée Vivien. Una din ilustraţiile lui Toulouse-Lautrec le înfăţişează pe d’Alençon şi o altă dansatoare pregătindu-se pentru o reprezentaţie la Folies Bergère.

Un alt amant al ei a fost industriaşul Étienne Balsan. Acesta era şi amant al lui Coco Chanel, care îi furniza lui d’Alençon pălării extravagante pentru vizitele ei la Longchamps. În 1895, s-a căsătorit cu un jocheu, Percy Woodland, şi la puţin timp după aceea s-a retras de pe scenă. În 1922, când trecuse de 50 de ani, era să moară într-un accident de avion. A fost dusă cu avionul în nord-vestul Franţei de un bărbat nenumit, identificat doar ca „un impresar”. Zborul a decurs bine, dar aterizarea nu. Avionul a lovit un copac şi a luat foc. Impresarul a murit, iar Émilienne a fost dusă la spitalul din oraşul învecinat Livarot, cu răni grave. La începutul anilor 1930 îşi pierduse deja toţi banii la jocurile de noroc şi a trebuit să-şi vândă proprietăţile. La bătrâneţe s-a mutat la Nisa, unde a murit în 1946, la vârsta de 77 de ani.

Regina femeilor întreţinute – La Païva

Atunci când Katharina Slepzóv şi-a croit drum prin podul castelului Schloss Neudeck din Silezia Superioară (astăzi în Polonia), a dat peste ceva neobişnuit – trupul primei soţii a soţului ei! Aceasta fusese una dintre cele mai de succes curtezane ale secolului XIX, cunoscută drept La Païva.

Esther Pauline Lachmann, femeia care avea să devină La Païva, s-a născut în ghetoul evreiesc din Moscova pe 7 mai 1819. Tatăl ei, Martin, era un ţesător sau negustor de haine de origine poloneză. Era o perioadă dificilă pentru evreii care trăiau în Imperiul Rus. Acestora le erau refuzate drepturile depline dacă nu se converteau la Biserica Ortodoxă Rusă, iar locurile în care li se permitea să trăiască erau strict reglementate.

La 17 ani, Esther s-a căsătorit cu Antoine François Hyacinthe Villoing, un croitor în vârstă de 26 de ani născut în Paris. Naţionalitatea franceză constituia probabil principalul motiv pentru care Esther a fost atrasă de el, dat fiind că pare să fi avut ambiţia de a vedea Parisul de la o vârstă fragedă. Când s-a vădit că Villoing nu avea deloc intenţia să se mute la Paris, ea l-a părăsit, ca şi pe băieţelul lor, şi s-a dus acolo singură. Acum îşi spunea Thérèse şi probabil că s-a prostituat pentru a-şi acoperi cheltuielile. Cam prin 1840 a devenit amanta lui Henri Herz, un pianist şi compozitor născut în Austria, pe care l-a cunoscut într-o vizită în oraşul balnear Bad Ems din Prusia. El a prezentat-o familiei şi cercului său de prieteni artişti ca soţia lui, deşi cei doi nu s-au căsătorit niciodată. Au avut o fiică, Henriette, care a fost încredinţată familiei lui Henri.

Thérèse cheltuia banii lui Henri într-un ritm atât de rapid, încât acesta risca să ajungă la faliment. La sfârşitul anilor 1840, Henri s-a hotărât să plece într-un turneu concertistic de şase luni în Statele Unite, ca să-şi refacă fondurile. În mod normal, Thérèse călătorea împreună cu el în turnee, dar de data aceasta s-a hotărât să meargă singur. În timp ce Henri era plecat, familia lui a descoperit că el şi Thérèse nu erau căsătoriţi. Ca urmare, ea a fost dată afară din casă, iar familia i-a retras orice sprijin financiar. O cunoştinţă i-a sugerat să se ducă la Londra, unde se ştia că aristocraţii plătesc o avere pentru compania şi favorurile femeilor, aşa că Thérèse a împrumutat nişte haine frumoase şi s-a îndreptat spre Anglia. Linia de demarcaţie dintre o viaţă confortabilă şi mizerie era adesea îngustă, aşa că, se spune, Thérèse i-ar fi cerut unui prieten, scriitorul Théophile Gautier, nişte cloroform pe care să-l ia cu ea, în cazul în care nu reuşea. Dar nu avea de ce să-şi facă griji. Aproape imediat l-a prins în laţ pe al doilea baron Stanley de Alderley şi a devenit amanta lui. Au urmat şi alte relaţii profitabile cu bărbaţi bogaţi. Când Thérèse s-a întors la Paris, nu mai era în criză de bani.

Thérèse devine La Païva

În timpul unei vizite în staţiunea balneară la modă Baden, Thérèse l-a cunoscut pe Francisco de Araújo de Païva. Fotografiile acestuia înfăţişează un domn bine îmbrăcat, cu favoriţi lungi. În ciuda numelui său impozant, nu avea nici un titlu şi nu era aristocrat. Însă moştenise recent o avere şi era singur, ceea ce îl făcea foarte atrăgător ca posibil soţ. În mod convenabil, primul soţ al lui Thérèse a murit de holeră în 1849, lăsând-o liberă să se căsătorească iar. Acum ea îşi spunea Pauline Thérèse Lachmann şi a fost fata norocoasă care i-a atras atenţia lui Païva. Idila lor a înflorit şi ea s-a căsătorit cu Païva pe 5 iunie 1851 în Passy, o zonă bogată din Paris. În mod remarcabil, la puţin timp după nuntă (chiar a doua zi, potrivit unei relatări) i-a înmânat soţului ei o scrisoare prin care îi spunea că mariajul lor luase sfârşit. Scrisoarea spunea: „Ai vrut să te culci cu mine şi ai făcut-o luându-mă de soţie. Mi-ai dat numele tău, iar eu mi-am îndeplinit obligaţia. M-am comportat ca o femeie cinstită. Voiam o poziţie şi acum o am, însă tu nu ai decât o prostituată în loc de soţie. Nu poţi să mă duci nicăieri, nu mă poţi prezenta nimănui. Prin urmare, trebuie să ne despărţim. Tu întoarce-te în Portugalia. Eu voi sta aici cu numele tău şi voi rămâne o curvă”. Cruzimea manifestată de Thérèse era tipică pentru atitudinea ei rece şi calculată faţă de bărbaţi, care pentru ea erau doar surse de bani. A păstrat o sumă considerabilă şi proprietăţile care îi fuseseră date prin contractul de căsătorie. Soţul ei s-a întors singur în Portugalia natală. În 1873 s-a sinucis.

Lachmann era cunoscută acum drept La Païva. În 1852 a participat la o petrecere din Paris găzduită de consulul prusac, iar acolo a cunoscut un industriaş prusac fabulos de bogat, în vârstă de 22 de ani, Guido Georg Friedrich Erdmann Heinrich Adalbert Henckel von Donnersmarck. Ea a cheltuit luni de zile şi mii de franci ca să aranjeze ca drumurile lor să se întâlnească iar şi iar, peste tot în Europa. În cele din urmă, a obţinut exact ceea ce voia. El i-a cerut să fie amanta lui şi i-a promis că dacă spunea da avea să-şi împartă averea cu dânsa. De fapt, ea a făcut mai mult decât să-i devină amantă. Şi-a anulat căsătoria anterioară şi, două luni mai târziu, pe 28 octombrie 1871, s-a căsătorit cu Henckel. La căsătorie, acesta i-a dăruit Château de Pontchartrain, un venit anual şi bijuterii în valoare de milioane de franci, inclusiv un colier cu smaralde deţinut cândva de împărăteasa Franţei, Eugénie, soţia lui Napoleon al III-lea. La Païva iubea bijuteriile. Spunea că nimeni şi nimic nu-i oferea atât de multă încântare ca pietrele ei preţioase. Avea reputaţia de a purta în mod regulat bijuterii în valoare de două milioane de franci. Bijutierul Frédéric Boucheron a făcut pentru ea o etolă care conţinea peste 400 de diamante, de aproape 200 de carate ca greutate. O altă piatră pe care i-o cumpărase soţul ei era un diamant galben de 100 de carate. Henckel a iniţiat-o în cercurile de afaceri şi finanţe, iar ea l-a iniţiat în plăcere.

La cererea ei, Henckel a finanţat construcţia unui palat somptuos pe Champs-Élysées, în Paris, care a fost numit după ea – Hôtel de La Païva. Palatul avea o scară interioară sculptată, din marmură, aur şi onix importat din Algeria. Se spune că una dintre băile acestuia avusese trei robinete, al treilea fiind pentru lapte sau şampanie! La Païva a găzduit numeroase dineuri şi petreceri, frecventate de scriitorii şi artiştii proeminenţi ai epocii, printre care Zola, Flaubert şi Delacroix. Locuinţa ei luxos mobilată atrăgea de asemenea curtezane din întreaga Europă, care sperau să fie luate pe sus de un aristocrat bogat. Contele Horace de Viel-Castel o descria drept regina femeilor întreţinute.

Un cadavru pictat!

Timpul a fost necruţător cu La Païva, deşi, la drept vorbind, ea nu a fost niciodată o mare frumuseţe. Fotografiile înfăţişează o femeie mai degrabă comună sau cu aspect sever. Iar faptul că folosea din abundenţă fardurile nu o ajuta. La Païva le punea cu mistria! Se spune că înainte să împlinească 40 de ani arăta ca un acrobat bătrân care merge pe sârmă, pudrat şi vopsit. Zece ani mai târziu, un observator spune că semăna cu un cadavru pictat.

Sănătatea ei a început să se deterioreze în 1880. Se îngrăşase mult, din cauza bolii de inimă. În cele din urmă s-a lăsat convinsă să părăsească agitaţia Parisului şi să se ducă pentru refacere la reşedinţa familiei lui Henckel, Schloss Neudeck, în Silezia Superioară. Nu s-a mai întors la Paris niciodată. Când a murit, pe 21 ianuarie 1884, soţul ei nu a putut suporta să se despartă de ea. A pus ca trupul să-i fie îmbălsămat şi l-a păstrat alături de el. Se spune că plângea lângă el în fiecare noapte. După ani, a doua lui soţie a dat peste cadavru în timp ce căuta prin podul castelului Schloss Neudeck. În 1904, palatul La Païva de pe Avenue des Champs-Élysées, nr. 25, a devenit sediul Travellers Club, o reţea de cluburi şi locuri de întâlnire pentru călătorii bogaţi, iar în prezent găzduieşte un restaurant. La începutul anilor 2000, Étienne Poncelet, arhitectul-şef al monumentelor istorice din Paris, i-a redat vechea strălucire cu ajutorul unor finanţări guvernamentale.