E.M. Forster, A Passage to India

© 2014 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4824-5

ISBN PDF: 978-973-46-4825-2

ISBN print: 978-973-46-4741-5

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă : © Entertainment Pictures/Northfoto

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

EDWARD MORGAN FORSTER (1879-1970) s-a născut la Londra, într-o familie din clasa de mijloc. În 1901 şi-a definitivat studiile la King’s College, apoi s-a dedicat scrisului. Primele lui romane se inspiră din condiţiile sociale precare din perioada de declin a epocii victoriene. Aşa au apărut Where Angels Fear to Tread (1905), The Longest Journey (1907) şi A Room with a View (1908), care mai tîrziu au inspirat celebre producţii cinematografice. Primul mare succes l-a avut cu Howards End (1910), ecranizat de mai multe ori de-a lungul timpului. În această perioadă a frecventat şi Grupul Bloomsbury, iniţiat de tineri intelectuali ai vremii, printre care Virginia Woolf, John Maynard Keynes, Dora Carrington şi Lytton Strachey. A petrecut apoi trei ani în Alexandria, în perioada Primului Război Mondial, şi a călătorit de două ori în India. La întoarcerea în Anglia, inspirat de această scurtă perioadă exotică, a scris O călătorie în India (1924), care va fi şi ultimul său roman publicat în timpul vieţii, cîştigător al premiului James Tait Black Memorial Prize pentru ficţiune. A publicat şi cîteva volume de povestiri, dintre care amintim The Celestial Omnibus (1911) şi The Eternal Moment (1928), o antologie de poeme şi cîteva volume de teatru, eseuri critice, ficţiune şi jurnale de călătorie.

Lui Syed Roos Masood, pentru cei şaptesprezece ani ai prieteniei noastre

Partea I

MOSCHEEA

Capitolul I

În afară de peşterile Marabar – iar acestea se află la o distanţă de douăzeci de mile de oraş – Chandrapore nu oferă nimic deosebit. Mărginit, mai curând decât scăldat, de fluviul Gange, se întinde agale pe câteva mile de-a lungul malului, aproape confundându-se cu gunoaiele pe care apa le depune din abundenţă. Nu există trepte pe care să se poată coborî la scăldat, căci în acel loc Gangele nu e considerat sfânt; de fapt nici nu există un mal, iar bazarele ascund panorama largă şi mişcătoare a fluviului. Străzile sunt meschine, templele, fără valoare artistică şi deşi există câteva case arătoase, ele sunt ascunse în dosul grădinilor şi de-a lungul aleilor a căror murdărie îndepărtează pe oricine în afară de musafirul invitat anume. Chandrapore nu a fost niciodată un oraş mare sau frumos, dar acum două sute de ani se găsea pe drumul dintre India de Nord, pe atunci imperială, şi ocean, iar casele elegante datează tocmai din perioada aceea. Strădania de a împodobi clădirile a încetat în secolul al optsprezecelea şi nici nu s-ar putea spune că a avut vreodată un caracter democratic. Faţadele bazarelor nu sunt pictate şi abia găseşti, ici-colo, câte o sculptură modestă. Până şi lemnul pare făcut din mâl, iar locuitorii – din mâl mişcător. Atât de nevolnic, atât de monoton e tot ceea ce ochiul vede în jur, încât atunci când Gangele îşi retrage apele în matcă te-ai aştepta să măture orice excrescenţă înfundând-o înapoi în pământ. Unele case se prăbuşesc de-a binelea, oamenii se îneacă şi apoi putrezesc, dar conturul general al oraşului persistă, umflându-se ici, scofâlcindu-se colo, ca o formă de viaţă primară şi totuşi indestructibilă.

Când te îndepărtezi de apă, priveliştea se schimbă. Există un Maidan¹ oval şi un spital lung şi gălbejit. Casele eurasienilor se află pe locul mai înalt de lângă gară. Dincolo de calea ferată, care merge paralel cu râul, pământul se adânceşte, apoi se ridică din nou destul de abrupt. Pe această a doua colină e aşezat micul cartier englez şi, văzut de aici, Chandrapore apare ca un loc cu totul diferit. E un oraş de grădini. Nu chiar oraş, ci mai curând o pădure presărată pe alocuri cu colibe. Un loc de desfătare tropicală, scăldat de un fluviu nobil. Palmierii, copacii de neem şi mangotierii care erau ascunşi în spatele bazarelor devin acum vizibili şi ascund la rândul lor magherniţele care formează bazarul. Se ivesc din grădini ce-şi trag seva din vechi rezervoare de apă, se ridică peste cartiere îmbâcsite şi temple uitate. Căutând aer şi lumină şi înzestraţi fiind cu mai multă putere decât omul sau lucrările lui, se înalţă peste tot ce zace aproape de pământ pentru a-şi da bineţe unul altuia cu ramuri şi frunze mişcătoare şi a zidi în văzduh o cetate a păsărilor. Mai ales după anotimpul ploilor, ei ascund cu desăvârşire ceea ce se întâmplă sub crengile lor, dar şi în restul anului, chiar când sunt uscaţi sau desfrunziţi, arborii aceştia înnobilează oraşul pentru ochii englezilor care locuiesc pe deal, astfel că nou-veniţii cu greu îl pot crede atât de mizer pe cât le-a fost descris şi trebuie conduşi până în vale pentru a le fi spulberate iluziile. Cât despre cartierul englez, nu stârneşte nici o emoţie. Nu te farmecă, dar nici nu te dezgustă. Spaţiul e împărţit cu socoteală: un club din cărămidă roşie în faţă, mai departe, în spate, o băcănie şi un cimitir, iar bungalow-urile sunt înşiruite de-a lungul unor străzi care se intersectează în unghiuri drepte. Aşezarea nu are nimic hidos în ea, dar frumoasă e numai priveliştea; şi nu are nimic comun cu oraşul din vale, afară doar de cerul ce se arcuieşte deasupra.

Şi cerul se preschimbă uneori, dar într-un mod mai puţin evident decât vegetaţia şi râul. Norii îl brăzdează câteodată, dar de obicei e ca o cupolă alcătuită din îmbinarea mai multor nuanţe, între care predomină albastrul. În timpul zilei, albastrul se decolorează până devine alb acolo unde atinge albul pământului; după apusul soarelui, capătă o nouă gamă de culori, portocaliul preschimbându-se în înaltul cerului în cel mai delicat purpuriu. Dar fundalul albastru persistă şi nu piere cu totul nici pe timpul nopţii. Atunci, stelele atârnă ca nişte lămpi suspendate pe bolta imensă. Distanţa dintre boltă şi stele apare neînsemnată pe lângă distanţa dintre ele şi acea îndepărtată zare care şi-a pierdut culoarea şi s-a eliberat în sfârşit de albastru.

Cerul decide totul, nu numai clima şi anotimpurile. Hotărăşte şi când pământul trebuie să fie frumos. Singur, el nu poate face mare lucru; doar plăpânde izbucniri florale. Dar când vrea cerul, frumuseţea se poate revărsa peste bazarele din Chandrapore, sau o binecuvântare se poate întinde de la un capăt al orizontului la celălalt. Cerul poate face asta pentru că e puternic şi enorm. Puterea-i zilnic reînnoită vine de la soare, iar dimensiunea, de la pământul prosternat. Nici un munte nu-i ştirbeşte curba perfectă. Pe întindere de zeci şi zeci de mile pământul zace turtit, se ridică puţin, ca un oftat, apoi e din nou plat. Numai spre sud, unde un mănunchi de pumni şi degete răzbat prin scoarţa pământului, se întrerupe nesfârşita întindere. Aceste degete şi pumni sunt munţii Marabar, cu extraordinarele lor peşteri.

Capitolul II

Sărind de pe bicicleta care căzu înainte ca vreun servitor să o poată prinde, tânărul urcă în fugă treptele verandei. Era plin de vioiciune şi neastâmpăr:

— Hamidullah, Hamidullah! Am întârziat? întrebă el.

— Nu te mai scuza, zise gazda, tu întârzii întotdeauna.

— Fii bun şi răspunde-mi la întrebare. Am întârziat?

— Mahmud Ali a mâncat tot? Dacă-i aşa, mă duc în altă parte. Domnule Mahmud Ali, ce mai faci?

— Mulţumesc de întrebare, doctore Aziz. Sunt pe moarte.

— Cum să mori înainte de masă? Oh, bietul Mahmud Ali!

— Hamidullah, aici de faţă, e de fapt mort. Şi-a dat duhul tocmai când ai sosit dumneata cu bicicleta.

— Da, aşa e, întări celălalt. Închipuie-ţi că îţi vorbim dintr-o altă lume, una mai fericită.

— Şi se întâmplă să se găsească şi vreo narghilea în lumea asta mai fericită în care vă aflaţi?

— Aziz, nu mai pălăvrăgi! Noi vorbim despre lucruri foarte triste.

Narghileaua fusese înfundată cu prea mult tutun, cum se întâmpla de obicei în casa prietenului său, şi acum bolborosea morocănos. El încercă să o înduplece. Cedă în sfârşit şi aroma tutunului îi năvăli în nări şi în plămâni şi izgonind mirosul de bălegar ars pe care-l culesese în trecerea prin bazar. Era delicios. Zăcea ca într-o transă senzuală dar înviorătoare, prin vălurile căreia vorbele celor doi prieteni nu i se păreau prea triste. Aceştia se întrebau dacă poţi sau nu să te împrieteneşti cu un englez. Mahmud Ali susţinea că nu se poate. Hamidullah era de altă părere, dar avea atâtea rezerve, încât nu exista nici un fel de neînţelegere între ei. E într-adevăr delicios să stai întins pe o verandă spaţioasă, având în faţă luna care răsare şi în spate servitorii care pregătesc masa, fără umbra vreunui necaz recent.

— Uite, de pildă, ce mi s-a întâmplat azi-dimineaţă…

— Eu am susţinut numai că e posibil în Anglia, îi răspunse Hamidullah, care fusese acolo cu mulţi ani în urmă, înainte de marea năvală spre apus, şi avusese parte de o primire cordială la Cambridge.

— Aici e imposibil, Aziz! Băiatul acela cu nas roşu m-a insultat din nou, la tribunal. Nu e el de vină. I s-a spus că se cuvine să mă insulte. Până nu demult era un băiat foarte cumsecade, dar au pus ceilalţi stăpânire pe el.

— Da, nici nu au posibilitatea să se poarte bine aici, asta încerc să spun. Toţi vin cu gândul de a fi gentlemeni şi apoi li se spune că aşa ceva nu merge aici. Uită-te la Lesley, uită-te la Blakiston, acum şi băiatul ăla cu nas roşu şi apoi o să urmeze Fielding. Păi, mi-aduc aminte când a venit Turton prima oară la noi. Eram într-o altă parte a provinciei. Voi n-o să mă credeţi, dar eu am mers cu Turton în trăsura lui! Da, da, pe atunci eram prieteni la cataramă. Mi-a arătat şi colecţia lui de timbre.

— Acum şi-ar închipui că vrei să i-o furi. Dar flăcăul cu nas roşu o să ajungă şi mai rău decât Turton!

— Nu cred. Toţi devin exact la fel, nici mai răi, nici mai buni. În doi ani, orice englez devine la fel, fie el Turton sau Burton. Nu-i deosebeşte decât o literă. Iar o englezoaică se transformă în şase luni. Sunt toţi o apă şi-un pământ. Nu crezi că am dreptate?

— Nu cred, zise Mahmud Ali, intrând în jocul acesta amar şi simţind totodată cum fiecare cuvânt rostit de ceilalţi îl amuză, dar îl şi îndurerează. După părerea mea, stăpânitorii noştri se deosebesc profund unii de alţii. Nas-Roşu bolboroseşte, Turton vorbeşte clar, doamna Turton ia mită, doamna Nas-Roşu nu ia şi nici nu poate face aşa ceva, fiindcă deocamdată nu există o doamnă Nas-Roşu.

— Mită?

— Nu ştii că, atunci când au fost trimişi în India Centrală pentru a construi un canal, un rajah i-a dat o maşină de cusut din aur masiv, ca să facă apa să curgă prin statul lui?

— Şi curge?

— Nu, şi aici se vede abilitatea doamnei Turton. Când unul de-ai noştri primeşte mita, el face lucrul pentru care a fost mituit şi legea îl descoperă uşor. Englezii iau, dar nu fac nimic. Îi admir.

— Cu toţii îi admirăm. Aziz. Dă-mi, te rog, narghileaua.

— Oh, nu încă. Tutunul e delicios acum.

— Eşti un egoist.

Ridică deodată glasul şi porunci să se servească masa. Servitorii strigară la rându-le că masa era gata. Voiau să spună de fapt că ar fi dorit să fie gata, şi asta se şi înţelese, căci nimeni nu se clinti din loc.

Apoi Hamidullah continuă să vorbească, dar pe un alt ton şi cu vădită emoţie.

— Dar luaţi spre pildă cazul meu, cu tânărul Hugh Bannister. E fiul iubiţilor mei prieteni, azi decedaţi, reverendul Bannister şi soţia lui, a căror bunătate faţă de mine nu o voi putea niciodată uita sau descrie în cuvinte. Mi-au fost, în Anglia, tată şi mamă, vorbeam cu ei cum vă vorbesc vouă acum. Pe timpul vacanţelor, casa parohială era căminul meu părintesc. Mi-i încredinţau pe toţi copiii lor; pe Hugh îl duceam adesea la plimbare. L-am luat la funeraliile Reginei Victoria şi l-am ridicat în braţe deasupra mulţimii.

— Regina Victoria era altfel, murmură Mahmud Ali.

— Aflu acum că băiatul ăsta se ocupă cu comerţul de pielărie şi că s-a stabilit la Cawnpore. Vă închipuiţi cât mi-aş dori să-l văd şi cât de bucuros i-aş plăti drumul până aici, unde l-aş face să se simtă ca la el acasă. Dar e inutil. Ceilalţi anglo-indieni sigur au pus stăpânire pe el, şi asta încă de mult. Va crede, probabil, că vreau să-i cer ceva şi nu pot îndura un asemenea gând din partea fiului vechilor mei prieteni. Şi atunci întreb: de ce s-au stricat toate în ţara asta a noastră, Vakil Sahib?

Aziz interveni:

— De ce să vorbim despre englezi? Brrr! De ce să fim sau să nu fim prieteni cu oamenii ăştia? Să-i ignorăm pur şi simplu şi să ne bucurăm de viaţă! Regina Victoria şi doamna Bannister au fost singurele excepţii, şi ele sunt moarte.

— Nu! Nu pot să fiu de acord cu aşa ceva. Am mai întâlnit şi alţii.

— Şi eu, zise Mahmud Ali, schimbând pe neaşteptate tonul. Nu toate englezoaicele sunt la fel.

Dispoziţia lor se schimbase şi îşi aminteau mici amabilităţi şi acte de politeţe.

— Mi-a spus „vă mulţumesc foarte mult“ în chipul cel mai natural.

— Mi-a oferit o bomboană mentolată când praful îmi iritase gâtlejul.

Hamidullah îşi amintea exemple şi mai grăitoare de fapte angelice, dar celălalt, care nu cunoscuse decât anglo-indieni, trebuia să-şi scotocească bine memoria pentru a găsi asemenea firimituri „pozitive“ şi nu e de mirare că revenea adesea la constatarea: „Dar bineînţeles, toate acestea sunt excepţii. Excepţia nu confirmă regula. Englezoaica de rând este ca doamna Turton, şi tu, Aziz, ştii cum e“.

Aziz nu ştia, dar răspunse că ştie. Şi el trăgea nişte concluzii generale pe baza dezamăgirilor lui. E greu pentru membrii unei naţiuni asuprite să gândească altfel. Cu rare excepţii, el fu de acord că toate englezoaicele erau trufaşe şi venale.

Conversaţia îşi pierduse strălucirea, şi acum învelişul ei rece se desfăşura şi se întindea interminabil.

Un servitor îi pofti la masă. Îl ignorară. Cei doi bărbaţi mai vârstnici ajunseseră la eternul lor subiect: politica. Aziz se îndreptă spre grădină. Pomii împrăştiau un miros dulce – flori mari, verzi, de champaca –, şi îi trecură prin minte câteva versuri dintr-o poezie persană.

Cina, cina, cina… Dar când se întoarse în casă, Mahmud Ali plecase şi el, ca să-i spună ceva vizitiului.

— Vino să stai puţin de vorbă cu nevastă-mea, zise Hamidullah, şi petrecură douăzeci de minute în dosul perdelei care ascundea camerele femeilor.

Hamidullah Begum era o mătuşă mai îndepărtată a lui Aziz şi singura rudă pe linie femeiască pe care o avea în Chandrapore. Ea se folosi de acest prilej pentru a-i povesti cu lux de amănunte o circumcizie ce fusese celebrată în familia lor fără cuvenita pompă. Era greu să scapi, deoarece ea nu urma să cineze înainte ca bărbaţii să fi terminat de mâncat, aşa că tot lungea vorba ca să nu se creadă cumva că era grăbită să-şi ia cina. După ce termină de criticat circumcizia, îşi aminti de subiectul ei preferat şi îl întrebă pe Aziz când avea de gând să se însoare. Respectuos dar enervat, acesta răspunse:

— O dată e destul.

— Da, şi-a făcut omul datoria, interveni Hamidullah. Nu-l sâcâi aşa! Îşi întreţine familia, doi băieţi şi o fată.

— Mătuşă, să ştii că ei sunt foarte fericiţi la mama soţiei mele, unde stătea şi ea până să moară. Îi pot vedea ori de câte ori vreau. Sunt încă foarte, foarte mici.

— Iar el le trimite tot salariul şi trăieşte, bietul, ca un funcţionar inferior, fără să spună nimănui motivul. Ce ai vrea să facă mai mult?

Dar nu aici voia să ajungă doamna Hamidullah şi, după ce preţ de câteva minute schimbă cu tact subiectul conversaţiei, se întoarse la ideea ei şi o explică pe larg. Zise:

— Ce o să se întâmple cu toate fetele noastre dacă bărbaţii refuză să se căsătorească? O să se mărite cu oameni de categorie inferioară sau…

Şi începu iar cunoscuta poveste a unei fete de viţă imperială care, neputându-şi găsi nici un bărbat în cercul restrâns din care mândria ei îi îngăduia să-şi aleagă soţul, a rămas să trăiască nemăritată; acum ajunsese la vârsta de treizeci de ani şi tot nemăritată avea să moară, căci nimeni nu mai voia să o ia. În timp ce povestea se depăna, cei doi bărbaţi fură pătrunşi de tâlcul ei. Tragedia se întindea ca o pată neagră pe obrazul întregii comunităţi; aproape că ar fi fost mai bună poligamia, decât să moară o femeie fără bucuriile pe care Dumnezeu i le-a hărăzit dintru început, anume căsătoria, maternitatea, puterea în casă, căci pentru ce altceva e născută femeia şi cum poate bărbatul care i-a refuzat aceste daruri să îndrăznească a se înfăţişa Făcătorului lui şi al ei în ziua cea de pe urmă?

Aziz îşi luă rămas bun, spunând: „Poate… Dar mai târziu…“. Era răspunsul lui invariabil la asemenea îndemnuri.

— Nu trebuie să amâni ceea ce crezi că e bine, zise Hamidullah. De asta se găseşte India într-o stare atât de nenorocită, fiindcă amânăm lucrurile.

Dar văzând că tânărul său nepot părea să fie destul de tulburat, adăugă câteva cuvinte de mângâiere pentru a şterge astfel impresia neplăcută pe care ar fi putut să o lase vorbele soţiei lui.

Cât lipsiseră ei, Mahmud Ali plecase cu trăsura lăsând vorbă că se va întoarce peste cinci minute, dar că nu trebuia în nici un caz să-l aştepte cu masa. Aşa că se aşezară la cină, împreună cu un văr mai îndepărtat al familiei, Mohammed Latif, care trăia din generozitatea lui Hamidullah şi care ocupa în casă o poziţie intermediară între servitori şi stăpâni. Nu vorbea decât dacă i se adresa cuvântul şi cum nimeni nu o făcu, păstră o tăcere cuviincioasă. Din când în când râgâia, ca un compliment adus abundenţei bucatelor. Era un bătrân blând, fericit şi profitor; toată viaţa lui nu ştiuse ce e munca. Atâta timp cât vreuna dintre rudele lui mai avea o casă, el era sigur că-şi va găsi un adăpost, şi într-o familie atât de mare nu se putea ca toţi să rămână pe drumuri. Soţia lui ducea o existenţă asemănătoare undeva, la sute de mile depărtare. Nu se ducea să o vadă fiindcă nu-şi putea permite cheltuiala biletului de tren.

Aziz făcu glume pe socoteala lui, apoi pe a servitorilor, şi pe urmă începu să recite versuri în persană, urdu şi câteva în arabă. Avea o memorie bună, citise mult, deşi era încă un om foarte tânăr; temele lui preferate erau decăderea Islamului şi nestatornicia iubirii. Ceilalţi ascultau încântaţi, căci pentru ei poezia era un lucru de care te bucuri în public, nu în particular, cum se crede în Anglia. Nu se plictiseau niciodată să audă cuvinte, le respirau împreună cu aerul nopţii, fără să-şi bată capul cu analiza sensului lor; numele poetului, Hafiz, Hali sau Iqbal, constituia suficientă garanţie. India – o sută de Indii – şopteau afară sub lumina lunii nepăsătoare, dar lor li se părea că India e doar una şi e a lor, şi redobândeau măreţia apusă ascultând elegia pierderii acestei măreţii, se simţeau din nou tineri, fiindcă li se amintea că tinereţea zboară. Un servitor în uniformă roşie îl întrerupse. Era curierul medicului primar, care îi dădu lui Aziz un bilet.

— Bătrânul Callendar mă cheamă acasă la el, anunţă el fără să se ridice de pe scaun. Ar fi putut avea buna-cuviinţă să-mi spună de ce.

— Vreun caz urgent, cred.

— Nu cred. Aş spune chiar că nu e nimic. A descoperit la ce oră cinăm şi şi-a propus să ne deranjeze de fiecare dată, ca să-şi arate puterea.

— Pe de o parte ai dreptate. Aşa face mereu. Dar pe de altă parte s-ar putea să fie vorba de vreun caz mai grav. Nu ai cum să ştii, zise Hamidullah, ajutându-l astfel să se supună mai uşor. Nu ar fi mai bine să-ţi cureţi dinţii de betel?

— Dacă trebuie să mă mai spăl şi pe dinţi, nu mă mai duc deloc. Sunt indian, şi e un obicei indian să mesteci betel. Medicul şef trebuie să se înveţe cu asta. Mohammed Latif, adu-mi te rog bicicleta!

Ruda cea săracă se ridică. Coborând puţin în domeniul realului, puse doar mâna pe şaua bicicletei, în timp ce un servitor o împingea de fapt înainte. Împreună o aduseră la scară. Aziz întinse mâinile sub urciorul cu apă, le uscă, îşi potrivi pălăria verde de fetru şi apoi, cu o neaşteptată energie, ţâşni pe bicicletă afară din curtea lui Hamidullah.

— Aziz, fii mai prudent, băiete…

Dar el era deja departe, în drum spre bazar, pedalând cu furie. Nu avea nici far, nici sonerie, nici măcar frână nu avea, dar la ce folosesc toate aceste accesorii într-o ţară în care singura speranţă a unui biciclist este să alunece prin dreptul unor chipuri ce se fac pe rând nevăzute chiar în clipa dinaintea ciocnirii? Iar oraşul era destul de gol la ora aceea. Când îi plesni un cauciuc, sări jos şi strigă după o trăsurică. Nu o găsi chiar imediat şi apoi trebui să lase şi bicicleta la un prieten. Întârzie încă un timp până îşi curăţă dinţii. Dar în cele din urmă se îndreptă spre cartierul englez, cu sentimentul că merge în mare viteză. Când intră însă în arida lui curăţenie, se simţi deodată învăluit de tristeţe. Străzile, care purtau numele unor generali victorioşi şi se intersectau în unghiuri drepte, ofereau o imagine simbolică a plasei pe care Marea Britanie o aruncase asupra Indiei. Se simţi prins în ochiurile ei. Când se apropie de curtea maiorului Callendar, cu greu se abţinu să coboare din trăsură ca să meargă pe jos către poarta de la intrare, şi aceasta nu fiindcă avea un suflet servil, ci pentru că sentimentele lui, antenele lui sensibile, se temeau de vreun afront grosolan. Mai fusese „un caz“ anul trecut. Un domn indian venise în trăsură la locuinţa unui funcţionar britanic şi fusese întors din drum de servitorii acestuia, cu recomandarea de a se înfăţişa mai cuviincios. A fost un caz izolat, dintre miile de vizite la sutele de funcţionari englezi, dar faima lui s-a răspândit până departe.

Tânărul nostru se înfiora la gândul că s-ar putea repeta un asemenea incident. Până la urmă recurse la un compromis, şi opri vizitiul chiar peste drum de lumina vie ce inunda veranda. Domnul doctor nu era acasă.

— Dar stăpânul a lăsat vreo vorbă pentru mine?

Servitorul răspunse cu supremă indiferenţă:

— Nu.

Pe Aziz îl cuprinse disperarea. Era un servitor căruia uitase să-i dea bacşiş, şi acum nu mai putea face nimic, fiindcă se aflau şi alţi oameni în jurul lor. Era convins că i se lăsase un mesaj, dar că servitorul nu voia să i-l comunice din răzbunare. În timp ce discutau, două persoane ieşiră din casă. Două doamne. Aziz îşi ridică pălăria. Prima, care era îmbrăcată în rochie de seară, îi aruncă o scurtă privire indianului şi, instinctiv, întoarse capul.

— Doamnă Lesley, uite că este o trăsură aici! exclamă ea.

— E pentru noi? întrebă cealaltă, care îl văzuse de asemenea pe Aziz şi făcuse acelaşi gest.

— Oricum, trebuie să te foloseşti de darurile pe care ţi le oferă zeii! ţipă ea strident şi amândouă săriră în trăsură. O Tonga wallah, club, club! De ce nu se mişcă prostul ăsta?

— Du-te, am să-ţi plătesc mâine, îi spuse Aziz vizitiului şi în timp ce porneau, le strigă curtenitor: Îmi face mare plăcere să vă ofer trăsura, doamnelor.

Dar ele nu răspunseră, fiind prea ocupate cu propriile lor treburi.

Se întâmplase deci ca de obicei, întocmai cum spunea Mahmud Ali. Inevitabilul afront: salutul lui ignorat, trăsura luată. Ar fi putut fi şi mai rău, căci simţea o oarecare consolare la gândul că doamnele Callendar şi Lesley erau amândouă grase şi încovoiau arcurile trăsurii. Nişte femei frumoase l-ar fi îndurerat. Se întoarse către servitor, îi dădu câteva rupii şi îl întrebă din nou dacă nu se lăsase vreo vorbă pentru el. Omul, acum foarte politicos, îi dădu acelaşi răspuns. Maiorul Callendar plecase de o jumătate de oră.

— Fără să spună nimic?

De fapt spusese „dă-l dracului pe Aziz“, cuvinte pe care servitorul le înţelesese dar pe care, din politeţe, nu le putea repeta. Uneori poţi da un bacşiş prea mare, alteori prea mic, însă moneda care cumpără adevărul adevărat nu a fost încă bătută.

— Atunci am să-i scriu o scrisoare.

Fu poftit în casă, dar era prea mândru ca să accepte. I se aduseră pe verandă hârtie şi cerneală. Începu:

„Stimate domn,

Ca urmare a ordinului dumneavoastră expres, m-am grăbit să mă prezint, cum e de datoria unui subaltern…“

Şi apoi se opri.

— Spune-i că am venit, e suficient, zise el rupând biletul de protest. Uite cartea mea de vizită. Cheamă o trăsură.

— Huzoor², toate sunt la club.

— Atunci telefonează să vină una de la gară.

Dar când omul se grăbi să facă ce i se cerea, Aziz îi spuse:

— Destul, lasă! Prefer să merg pe jos.

Îi mai ceru un chibrit şi aprinse o ţigară. Aceste atenţii, deşi cumpărate, îl consolau. Ele aveau să mai ţină atât timp cât mai avea rupii, ceea ce însemnă totuşi ceva. Dar cât ar fi dorit să întoarcă definitiv spatele acestei Anglo-Indii! Să scape din plasă şi să se întoarcă printre oamenii cu moravuri şi purtări ce-i erau cunoscute! Porni la drum pe jos, un lucru puţin obişnuit pentru el.

Era mic de statură, atletic, cu încheieturi fine, dar în realitate foarte puternic. Cu toate acestea, mersul îl obosea, aşa cum îi oboseşte pe toţi în India, cu excepţia noilor veniţi. Solul acela are ceva ostil. Sau cedează, şi piciorul se afundă într-o depresiune, sau e neaşteptat de rigid şi colţuros, împungându-ţi talpa cu pietre şi cristale. Un şir de asemenea surprize te istovesc, iar Aziz purta pantofi uşori de lac, un echipament nepotrivit pentru orice soi de teren.

La marginea cartierului englezesc intră într-o moschee să se odihnească. Întotdeauna îi plăcuse moscheea aceea. Era elegantă şi-l încânta armonia ei interioară. Curtea, în care se intra printr-o portiţă dărăpănată, avea un bazin cu apă proaspătă, limpede, folosit pentru abluţiunile rituale. Apa curgea neîncetat, venind dintr-o conductă care alimenta oraşul. Curtea era pavată cu lespezi crăpate. Partea acoperită a moscheii era mai prelungă decât e în mod obişnuit; lăsa impresia unei biserici parohiale englezeşti al cărei zid lateral fusese scos. Din locul unde şedea, privirea-i cuprindea trei arcade al căror întuneric era îndulcit de razele unui mic felinar suspendat şi de cele ale lunii. Faţada luminată din plin de lună părea de marmură, iar cele nouăzeci şi nouă de nume ale lui Dumnezeu de pe friză se detaşau negre, aşa cum friza se detaşa albă pe cerul nopţii. Această opoziţie între dualismul exterior şi lupta umbrelor dinăuntru îi plăcea lui Aziz; încercă să desluşească în ea un simbol al vreunui adevăr al religiei sau al iubirii. Moscheea îi trezea admiraţia şi dădea frâu liber închipuirii sale. Un templu al unui alt crez, hindus, creştin sau grecesc, l-ar fi plictisit şi nu i-ar fi trezit simţul frumosului. Dar aici era Islamul, propria lui ţară, mai mult decât o credinţă, mai mult decât un strigăt de luptă, mai mult, infinit mai mult… Islamul, o atitudine faţă de viaţă, nu doar încântătoare, ci şi durabilă, cu care trupul şi gândurile lui se simţeau împăcate.

Şedea pe zidul scund care împrejmuia curtea în partea stângă. Dincolo de el, terenul cobora în pantă spre oraşul care se zărea nelămurit ca un petec de pădure, iar în tăcerea din jur pătrundeau uşoare zgomote îndepărtate. La dreapta, la club, cânta o orchestră de amatori înjghebată de comunitatea engleză. Altundeva, nişte hinduşi băteau o tobă. Aziz ştia că sunt hinduşi, pentru că ritmul nu îi era familiar. Alţii boceau un mort, iar el ştia cine murise fiindcă-i certificase decesul chiar în după-amiaza aceea. Mai erau şi bufniţele, trenul de Punjab… Iar florile miroseau dulce în grădina şefului de gară. Singură, moscheea reprezenta esenţa lucrurilor; şi îşi întoarse gândurile de la multiplele chemări ale nopţii spre ea, atribuindu-i înţelesuri pe care ziditorul ei nu le bănuise niciodată. Într-o zi va zidi şi el o moschee, mai mică decât aceasta, dar de un bun gust exemplar, aşa încât toţi cei care vor trece pe lângă ea să simtă fericirea pe care o trăia el în clipa aceea. Şi lângă acea moschee, sub o cupolă joasă, va fi mormântul lui, cu o inscripţie persană:

„Vai, fără de mine, mii de ani în şir

Trandafirul va înflori şi primăvara va veni.

Dar cei care mi-au înţeles în taină inima

Se vor apropia şi-or poposi lângă mormântul meu.“

Văzuse acest catren pe mormântul unui rege din Dekkan şi i se părea că exprimă o profundă filozofie, căci el considera întotdeauna patosul un lucru profund. Tainica înţelegere a inimii! Repetă formula cu lacrimi în ochi şi, în timp ce murmura cuvintele, una dintre coloanele moscheii păru că freamătă. Se clătină în întuneric şi o porni din loc. Credinţa în stafii îi îngheţă o clipă sângele, dar rămase neclintit. O altă coloană se mişcă, urmată de o a treia, apoi o englezoaică apăru în lumina lunii. Deodată îl cuprinse o furie oarbă şi strigă:

— Doamnă! Doamnă! Doamnă!

— Ah! Ah! făcu uimită femeia.

— Doamnă, aceasta e o moschee şi nu aveţi nici un drept aici. Ar fi trebuit să vă descălţaţi; e un loc sfânt pentru musulmani.

— M-am descălţat.

— Da?

— Mi-am lăsat pantofii la intrare.

— Atunci vă cer scuze.

Încă puţin speriată, femeia se îndepărtă, având grijă să ocolească pe cealaltă parte a bazinului.

El îi strigă din urmă:

— Regret sincer că v-am vorbit aşa.

— Dar am avut dreptate, nu? Dacă mă descalţ, am voie, nu e aşa?

— Bineînţeles, dar prea puţine doamne îşi dau osteneala să o facă, mai ales când se gândesc că nu e nimeni aici să le vadă.

— Ce are a face? Dumnezeu este aici.

— Doamnă!

— Vă rog, lăsaţi-mă să plec!

— Oh, nu vă pot fi cumva de vreun folos, acum sau altă dată?

— Nu, mulţumesc, nu am nevoie de nimic. Noapte bună!

— Pot să întreb cum vă numiţi?

Se afla acum în umbra porţii, aşa că el nu-i putea desluşi, chipul, dar ea îl văzu pe al lui şi răspunse cu un glas uşor schimbat:

— Doamna Moore.

— Doamna…

Apropiindu-se, îşi dădu seama că era bătrână. O închipuire mai mare decât însăşi moscheea se prăbuşi şi Aziz nu putu desluşi în acea clipă dacă era mâhnit sau bucuros. Era chiar mai bătrână decât Hamidullah Begum, cu o faţă roşie şi păr alb. Vocea ei îl înşelase.

— Doamnă Moore, mă tem că v-am speriat. Am să povestesc comunităţii mele, prietenilor mei despre dumneavoastră. Că Dumnezeu e aici e un gând foarte frumos, foarte delicat. Cred că aţi sosit de curând în India.

— Da, de unde ştiţi?

— Din felul în care mi-aţi vorbit. Nu doriţi să vă chem o trăsură?

— Am venit doar de la club. Se joacă o piesă pe care am mai văzut-o la Londra şi era tare cald în sală.

— Cum se cheamă piesa?

— Verişoara Kate.

— Cred că n-ar trebui să mergeţi noaptea singură, doamnă Moore. Sunt tot felul de derbedei pe aici şi mai poate apărea şi vreun leopard venit dinspre peşterile Marabar. Sunt şi şerpi.

Ea scoase un ţipăt uşor; uitase de şerpi.

— De exemplu, cărăbuşul cu şase puncte pe spinare; îl iei în mână, te muşcă şi ai murit.

— Dar şi dumneata te plimbi singur pe aici.

— Eu sunt obişnuit.

— Obişnuit cu şerpii?

Amândoi izbucniră în râs.

— Eu sunt medic, zise el. Şerpii nu îndrăznesc să mă muşte. Se aşezară alături în pridvorul de la intrare şi îşi puseră pantofii. Acum pot să vă mai întreb ceva? De ce veniţi în India în acest anotimp, tocmai când se termină vremea mai răcoroasă?

— Aveam intenţia să plec mai devreme, dar a intervenit ceva neprevăzut.

— În curând clima va deveni nesănătoasă pentru dumneavoastră. Şi ce v-a adus tocmai aici, la Chandrapore?

— Am venit în vizită la fiul meu. E magistratul oraşului.

— Ah, nu, vă rog să mă scuzaţi, e imposibil! Magistratul nostru se numeşte domnul Heaslop. Îl cunosc bine.

— Totuşi, e fiul meu, zise ea zâmbind.

— Dar, doamnă Moore, cum se poate asta?

— Am fost căsătorită de două ori.

— Da, acum înţeleg, şi primul dumneavoastră soţ a murit.

— La fel şi cel de-al doilea.

— Atunci suntem în aceeaşi situaţie, spuse el enigmatic. Deci magistratul nostru este singurul membru al familiei care v-a mai rămas?

— Nu, mai sunt şi ceilalţi doi copii mai tineri, Ralph şi Stella, din Anglia.

— Şi domnul de la noi e frate vitreg cu Ralph şi Stella?

— Întocmai.

— Doamnă Moore, toate acestea sunt foarte stranii, fiindcă şi eu am, ca şi dumneavoastră, doi fii şi o fiică. Nu este asta o curioasă potrivire?

— Şi cum îi cheamă? Nu cumva tot Ronny, Ralph şi Stella?

Ideea îl încântă:

— Nu, bineînţeles. Ce nostim ar fi! Numele lor sunt cu totul diferite şi o să vă surprindă. Ascultaţi, vă rog. Am să vă spun numele copiilor mei. Primul se numeşte Ahmed, pe al doilea îl cheamă Karim, iar al treilea, fata, care e şi cea mai mare, se numeşte Jamila. Trei copii e destul. Nu sunteţi de aceeaşi părere?

— Ba da.

O clipă tăcură amândoi, gândindu-se la familiile lor. Ea oftă şi se ridică să plece.

— V-ar interesa să vizitaţi spitalul Minto într-o dimineaţă? întrebă el. Nu am altceva să vă arăt la Chandrapore.

— Mulţumesc, l-am văzut deja, altfel mi-ar fi plăcut foarte mult să vă însoţesc.

— Bănuiesc că medicul şef vi l-a arătat.

— Da, împreună cu doamna Callendar.

Vocea lui se schimbă.

— Ah! O doamnă foarte drăguţă.

— Se poate, când o cunoşti mai bine.

— Cum? Ce aţi spus? Nu v-a plăcut?

— Desigur că şi-a dat osteneala să fie amabilă, dar nu mi s-a părut o persoană chiar atât de drăguţă.

El izbucni, deodată:

— Mi-a luat adineauri trăsura, fără măcar să-mi ceară voie. Ăsta vi se pare un gest drăguţ? Şi maiorul Callendar mă deranjează seară de seară, chemându-mă de oriunde m-aş afla cu prietenii mei, iar eu alerg imediat, renunţând la o companie foarte plăcută, şi când colo el nu e acasă şi nici măcar nu-mi lasă o vorbă. Asta înseamnă să fii drăguţ? Spuneţi şi dumneavoastră. Dar ce contează? Eu nu pot face nimic şi el ştie asta. Sunt doar un subaltern, timpul meu nu valorează nimic, veranda e suficient de bună pentru un indian, lasă-l să stea acolo… Şi doamna Callendar, care îmi ia trăsura şi-mi întoarce spatele…

Ea asculta.

Însufleţirea cu care vorbea era în parte provocată de amintirea afronturilor suferite, dar mult mai mult de sentimentul că cineva îl înţelege. Acesta îl făcea să repete, să exagereze, să contrazică. Doamna Moore îşi dovedise simpatia criticându-le de faţă cu el pe concetăţenele ei, dar el ştiuse chiar înainte de asta. Flacăra pe care nici măcar frumuseţea nu o poate hrăni se trezea în el şi, deşi vorbele îi erau arţăgoase, inima începu să i se aprindă în taină. Curând, căldura din ea izbucni în cuvinte.

— Dumneavoastră mă înţelegeţi, ştiţi ce simt alţii. Oh, dacă ceilalţi v-ar semăna!

Oarecum surprinsă, ea răspunse:

— Nu cred că înţeleg oamenii chiar atât de bine. Ştiu numai că îmi plac sau îmi displac.

— Atunci sunteţi o orientală.

Ea acceptă să o conducă înapoi la club şi la poartă îi spuse că îi pare rău că nu e membră ca să-l poată invita înăuntru.

— Indienii nu sunt admişi în clubul din Chandrapore nici măcar ca oaspeţi, zise el simplu.

Nu mai insista acum asupra necazurilor lui, fiindcă era fericit. În timp ce cobora agale dealul sub razele splendide ale lunii, privind din nou fermecătoarea moschee, îi părea că tot pământul acela îi aparţine lui şi că are tot atâtea drepturi ca oricare altul. Ce importanţă avea dacă nişte hinduşi molateci trăiseră înaintea lui acolo şi câţiva englezi glaciali le urmaseră?

Capitolul III

Al treilea act al Verişoarei Kate începuse de mult când doamna Moore se întoarse la club. Ferestrele erau zăvorâte, ca nu cumva servitorii să-şi vadă stăpânii jucând pe scenă, şi ca urmare căldura era înăbuşitoare. Un ventilator electric se învârtea ca o pasăre rănită, iar celălalt nu funcţiona. Nedorind să mai intre în sala de spectacol, doamna Moore se duse în camera de biliard, unde fu întâmpinată cu vorbele „vreau să văd adevărata Indie“, şi mintea i se întoarse brusc asupra propriei vieţi. Cea care vorbise era Adela Quested, fata aceea ciudată şi circumspectă pe care, la cererea lui Ronny, o adusese din Anglia; Ronny era fiul ei, de asemenea circumspect, cu care domnişoara Quested se va căsători probabil, dar nu sigur, ea însăşi fiind o femeie în vârstă.

— Şi eu aş vrea să o văd, şi nu-mi doresc nimic mai mult decât să izbutim. Se pare că familia Turton va aranja ceva pentru marţea viitoare.

— Se va încheia cu o plimbare pe elefanţi, aşa cum se întâmplă întotdeauna. Uite ce au făcut în seara asta: Verişoara Kate! Închipuiţi-vă că nu au găsit altceva decât Verişoara Kate! Dar dumneavoastră unde aţi fost? Aţi reuşit să prindeţi Luna pe Gange?

Cele două nou-venite în India văzuseră cu o seară înainte reflexia Lunii într-un braţ îndepărtat al fluviului. Unda apei o făcea să pară mai mare decât adevărata Lună de pe cer şi mai luminoasă, ceea ce le încântase.

— Am fost la moschee, dar nu am văzut Luna.

— Probabil că unghiul s-a schimbat. Răsare mai târziu.

— Da, tot mai târziu, căscă doamna Moore, obosită de plimbarea pe jos. Stai puţin, de aici nu vedem cealaltă faţă a Lunii, nu?

— Lăsaţi, India nu e chiar atât de rea, interveni cineva cu o voce plăcută. Poate vedem cealaltă faţă a Pământului, dacă vreţi, dar cât priveşte Luna, rămânem tot la cea veche.

Nici una din ele nu-l cunoştea pe vorbitor şi nici nu-l mai văzură după aceea. Trecu, dimpreună cu vorba lui prietenoasă, printre coloanele de cărămidă roşie şi se pierdu în întuneric.

— Nici măcar nu vedem cealaltă parte a Lunii; de asta ne plângem, zise Adela.

Doamna Moore încuviinţă; şi ea era dezamăgită de monotonia vieţii lor de aici. Făcuseră o călătorie nespus de romantică traversând Mediterana şi apoi nisipurile Egiptului, pentru a ajunge în portul Bombay şi a găsi la capătul călătoriei doar un şir de bungalow-uri. Dar dezamăgirea o afecta mai puţin decât pe domnişoara Quested, pentru că ea era cu patruzeci de ani mai în vârstă şi învăţase că viaţa nu ne dă niciodată ce dorim în momentul pe care noi îl considerăm potrivit. Aventura vine uneori, dar nu e punctuală. Zise din nou că spera să se aranjeze ceva interesant pentru marţea următoare.

— Nu vreţi să beţi ceva? întrebă un alt glas prietenos. Doamnă Moore, domnişoară Quested, luaţi un pahar, sau chiar două.

De data asta ştiau cine era: inspectorul financiar, domnul Turton, cu care luaseră masa. Ca şi ele, găsea că atmosfera din sala cu Verişoara Kate era înăbuşitoare. Ronny, le spuse el, regiza spectacolul în locul maiorului Callendar, care fusese reţinut din cauza absenţei neprevăzute a unui subaltern oarecare, şi făcea o treabă foarte bună. Vorbi apoi despre celelalte merite ale tânărului şi, pe un tom calm, hotărât, debită o mulţime de lucruri măgulitoare. Nu numai că era un bun sportiv şi că-şi însuşise bine jargonul local sau că avea serioase cunoştinţe de drept, dar – un „dar“ puternic subliniat – Ronny era plin de demnitate.

Doamna Moore fu surprinsă la auzul acestei laude, demnitatea nefiind o calitate pe care mamele sunt înclinate să o asocieze cu fiii lor. Domnişoara Quested primi vestea cu îngrijorare, căci nu ştia încă sigur dacă îi plac sau nu oamenii demni. Încercă de fapt să discute această problemă cu domnul Turton, dar el o reduse la tăcere cu o mişcare conciliantă a capului şi continuă ceea ce voia să spună. „Pe scurt, Heaslop e un sahib³, e tipul de om de care avem nevoie, e unul dintre noi“, iar un alt domn în civil care stătea aplecat asupra mesei de biliard îl aprobă: „Aşa e, aşa e!“. Chestiunea era acum limpezită, fără nici o umbră de îndoială, şi inspectorul trecu mai departe, căci îl solicitau alte îndatoriri.

Între timp reprezentaţia se încheiase şi orchestra de amatori intona imnul naţional. Conversaţia şi jocul de biliard încetară, chipurile încremeniră. Era imnul armatei de ocupaţie. Amintea fiecărui membru al acestui club că el sau ea erau cetăţeni britanici şi se aflau în exil. Muzica stârni oarecare emoţie şi o binevenită infuzie de voinţă. Melodia anemică, cererile concise adresate lui Iehova erau contopite într-o rugăciune necunoscută în Anglia, şi deşi cei prezenţi nu vedeau primprejur nici pompa regalităţii nici gloria divină, reţineau totuşi ceva, se simţeau întăriţi să mai reziste încă o zi. Apoi îşi umplură paharele, oferindu-şi unul altuia băuturi.

— Adela, bea ceva! Mamă, ia un pahar!

Ele refuzară. Erau sătule de asemenea invitaţii, şi domnişoara Quested, care spunea întotdeauna exact ce avea pe suflet, anunţă din nou că era foarte dornică să vadă India adevărată.

Ronny era binedispus. Pretenţia ei i se păru comică şi îi strigă unui alt englez, care trecea prin cameră:

— Fielding! Cum poate cineva să vadă adevărata Indie?

— Să încerce să-i vadă pe indieni, răspunse omul şi se făcu nevăzut.

— Cine era domnul acela?

— Directorul nostru de la Colegiul de Stat.

— De parcă ai putea evita să-i vezi! oftă doamna Lesley.

— Eu am evitat, răspunse domnişoara Quested. Cu excepţia servitorului meu, aproape că n-am schimbat o vorbă cu vreun indian de când am venit aici.

— Oh, ferice de dumneata!

— Dar eu vreau să-i cunosc.

Deveni centrul unui grup de doamne amuzate. Una zise:

— Vrea să cunoască indieni! Ce idee nemaipomenită! O alta: „Pe indigeni, închipuie-ţi!“. O a treia, mai serioasă, începu: „Staţi să vă explic. Băştinaşii ăştia nu te respectă mai mult după ce te-au cunoscut“.

— Asta se întâmplă dacă ai mai mult de a face eu ei.

Dar doamna care vorbise ultima, complet stupidă şi prietenoasă, continuă:

— Vreau să vă spun că înainte de a mă căsători eram infirmieră, şi am avut des ocazia să vin în contact cu ei, aşa că-i ştiu. Într-adevăr, se poate spune că ştiu adevărul despre indieni. Eram într-o poziţie cu totul nepotrivită pentru o englezoaică: infirmieră într-un stat indian. Singura soluţie era să-i ţii la distanţă cu toată străşnicia.

— Chiar şi pe pacienţi?

— Păi cel mai mare serviciu pe care-l poţi face unui băştinaş este să-l laşi să moară, fu de părere doamna Callendar.

— Şi dacă se duce în Rai? întrebă doamna Moore cu un zâmbet blând, dar puţin ironic.

— Să se ducă unde o pofti, numai să nu se apropie de mine. Îmi fac pielea de găină.

— De fapt m-am gândit la ce spuneaţi despre Rai, şi ăsta e motivul pentru care sunt contra misionarilor, zise doamna care fusese infirmieră. Sunt întru totul pentru preoţi, dar contra misionarilor. Daţi-mi voie să vă explic.

Dar înainte să-şi poată începe explicaţia, interveni inspectorul.

— Vreţi cu adevărat să-l cunoaşteţi pe fratele nostru arian, domnişoară Quested? Aşa ceva se poate aranja uşor. Nu mi-am dat seama că v-ar putea amuza. Se gândi o clipă. Practic, puteţi vedea orice tipuri doriţi. Nu aveţi decât să alegeţi. Eu cunosc oficialităţile şi pe moşieri. Heaslop, aici de faţă, ne poate face rost de nişte avocaţi, iar dacă vă interesează în mod special învăţământul, putem să recurgem la Fielding.

— M-am săturat să văd siluete pitoreşti trecându-mi prin faţa ochilor ca pe o friză, explică fata. Era minunat în primele zile, dar acest farmec superficial dispare iute.

Pe domnul inspector financiar nu-l interesau însă impresiile ei; singura lui grijă era să-i ofere o distracţie plăcută.

— V-ar plăcea o reuniune „bridge“⁴?

Îi explică ce însemna asta. Nu era vorba de jocul de bridge, ci de o reuniune care să arunce un pod peste prăpastia dintre Est şi Vest; expresia era inventată de el şi-i amuza pe toţi cei care o auzeau.

— Vreau numai să-i cunosc pe acei indieni cu care aveţi relaţii sociale, de prietenie.

— De fapt, nu avem relaţii sociale cu ei, zise el râzând. Au toate virtuţile din lume, dar nu ne împrietenim, şi deoarece e ora unsprezece şi jumătate, e prea târziu ca să vă explic acum motivele.

— Domnişoara Quested, ce nume! remarcă doamna Turton către soţul ei în drum spre casă.

Nu-i plăcuse tânăra nou-venită, socotind-o nepoliticoasă şi cam bizară. Spera că nu fusese adusă aici ca să se căsătorească cu drăguţul de Heaslop, deşi aşa se părea. Soţul ei gândea la fel în sinea lui, dar niciodată nu vorbea de rău pe vreo englezoaică, dacă putea evita să o facă, aşa că spuse numai că era firesc ca domnişoara Quested să facă unele greşeli. Apoi adăugă:

— India influenţează miraculos judecata oamenilor, mai ales în anotimpul cald; l-a schimbat chiar şi pe Fielding.

La auzul acestui nume, doamna Turton închise ochii şi constată că domnul Fielding nu era pukka⁵ şi că ar face mai bine să se căsătorească cu domnişoara Quested, fiindcă nici ea nu era pukka.

Apoi ajunseră acasă, la un bungalow scund şi enorm, cel mai vechi şi mai confortabil din tot cartierul englez, cu o peluză scobită în formă de farfurie adâncă. Mai băură un pahar, de data asta de apă minerală, şi se duseră la culcare.

Plecarea lor de la club marcase oarecum sfârşitul seratei, care, ca orice alte reuniuni de aici, avea o notă oficială. O comunitate ce îşi pleacă genunchii în faţa unui vicerege şi crede că divinitatea care veghează asupra monarhiei poate fi transplantată trebuie să simtă o oarecare reverenţă şi pentru orice substitut viceregal. La Chandrapore, Turtonii erau mici zei; curând, aveau să se retragă în vreo vilă din împrejurimile oraşului şi să moară, lipsiţi de glorie.

— E drăguţ din partea şefului, zise vesel Ronny, foarte încântat de amabilitatea arătată invitatelor lui. Ştii că n-a organizat niciodată o asemenea reuniune „bridge“? Şi asta după ce a oferit şi dineul! Îmi pare rău că nu am aranjat şi eu ceva, dar când o să-i cunoşti mai bine pe oamenii de aici, o să-ţi dai seama că e mai uşor pentru „stăpânul cel mare“ decât pentru mine. Ei îl cunosc şi ştiu că nu pot să-l prostească. Eu sunt încă relativ novice. Nimeni nu poate pretinde că ştie cât de cât ceva despre ţara asta până nu a stat aici cel puţin douăzeci de ani. Hai, mamă! Uite, ţi-am adus haina. Şi, ascultă, ca să-ţi dau un exemplu privind greşelile pe care le poţi face. La puţin timp după ce am sosit aici, am invitat pe unul dintre avocaţii pledanţi să fumăm o ţigară împreună. Bagă de seamă, doar o ţigară! După aceea am aflat că trimisese trepăduşi să vestească faptul prin toate bazarele. Spuneau oricui avea o pricină: „Cel mai bine ar fi să vă adresaţi lui Vakil Mahmud Ali, căci e la toartă cu judecătorul“. De atunci încoace m-am purtat cât se poate de aspru cu el în şedinţă. Mi-a servit o lecţie, şi sper că şi eu lui.

— Dar lecţia nu este că s-ar cuveni să-i inviţi pe toţi avocaţii la o ţigară?

— Se poate, dar timpul nu-mi îngăduie, şi firea omenească e slabă şi supusă greşelii. Prefer să fumez la club cu oameni de categoria mea.

— De ce nu-i inviţi şi pe avocaţi la club? insistă domnişoara Quested.

— Nu-i voie.

Era amabil şi răbdător şi, evident, înţelegea de ce ea nu înţelege. Voia să-i spună că şi el fusese cândva aşa, deşi nu pentru multă vreme. Ieşi pe verandă şi strigă cu glas hotărât, privind spre Lună. Servitorul său răspunse şi, fără să coboare privirea, porunci să i se aducă trăsura.

Doamna Moore, uluită de atmosfera clubului, se dezmetici abia când păşiră afară. Se uită la Lună, a cărei strălucire păta cu roz violetul cerului din jur. În Anglia, Luna îi păruse moartă şi străină; aici era prinsă în vălul nopţii împreună cu Pământul şi cu celelalte stele. Deodată, un simţământ de unitate, de înrudire cu corpurile cereşti pătrunse în fiinţa bătrânei doamne şi se revărsă în afară, ca apa ce trece printr-un bazin, lăsând în urmă o ciudată prospeţime. Nu-i displăcuseră Verişoara Kate sau imnul naţional, dar notele lor pieriseră copleşite de una nouă, tot aşa cum cocteilurile şi ţigările se topiseră în flori invizibile. Când moscheea, lungă şi fără de cupolă, luci albă la o cotitură a drumului, ea exclamă:

— Oh, da, aici am venit! Ăsta e locul unde am fost.

— Când ai fost aici? întrebă fiul ei.

— Între acte.

— Dar, mamă, nu poţi face una ca asta!

— Nu pot? se miră ea.

— Nu, cel puţin nu în ţara asta. Nu se face. Există în primul rând pericolul şerpilor. Au obiceiul să iasă seara.

— Ah, da, aşa zicea şi tânărul pe care l-am întâlnit acolo.

— Ceea ce spuneţi sună foarte romantic, interveni domnişoara Quested, care ţinea mult la doamna Moore şi se bucura că prietena ei făcuse această mică escapadă. Vă întâlniţi cu un tânăr într-o moschee şi nici măcar nu-mi spuneţi!

— Tocmai voiam să-ţi spun, Adela, dar conversaţia a luat-o pe alt făgaş şi am uitat. Memoria mea începe să fie deplorabilă.

— Era simpatic?

Ea făcu o pauză şi apoi afirmă cu convingere:

— Foarte simpatic.

— Cine era? se interesă Ronny.

— Un doctor. Nu-i ştiu numele.

— Un doctor? Nu cunosc nici un doctor tânăr la Chandrapore. Ce curios! Cum arăta?

— Era mai degrabă scund, cu o mustaţă mică şi ochi ageri. A strigat la mine, când eram în partea întunecată a moscheii, să mă descalţ. Aşa am început să vorbim. Se temea că am intrat cu pantofii, dar, din fericire, mi-adusesem aminte să-i scot. Mi-a povestit despre copiii lui şi apoi ne-am întors la club.

— Îmi pare rău că nu mi l-ai arătat. Nu-mi pot închipui cine a fost.

— Nu a intrat în club. A zis că nu are voie.

Abia atunci adevărul îi fulgeră prin minte, şi exclamă:

— Ah, Doamne, Dumnezeule! Nu cumva era un mahomedan? De ce nu mi-ai spus de la bun început că ai stat de vorbă cu un indigen? Eram pe o pistă falsă.

— Un mahomedan! Ce splendid! făcu domnişoara Quested. Ronny, aşa ceva nu i se poate întâmpla decât mamei tale. În timp ce noi tot plănuim să vedem India adevărată, ea se duce şi o vede, şi apoi uită că a văzut-o.

Dar Ronny era contrariat. Din descrierea făcută de mama lui crezuse că doctorul putea fi tânărul Muggins, care locuia dincolo de Gange, şi gândul îi trezise sentimente prieteneşti. Ce confuzie! De ce oare nu indicase prin tonul vocii că era vorba de un indian? Aspru şi imperativ, începu să o interogheze:

— Va să zică, a strigat la tine, da? Cum? Obraznic? El ce făcea acolo noaptea? Nu, nu e ora lor de rugăciune. Spuse asta drept răspuns la o părere exprimată de domnişoara Quested, care manifesta un viu interes. Deci a strigat la tine să-ţi scoţi pantofii. Asta înseamnă obrăznicie. E un vechi truc de-al lor. Păcat că nu erai încălţată.

— Cred că a fost cam obraznic, dar nu ştiu despre ce truc poate fi vorba, spuse doamna Moore. Era cu nervii încordaţi la culme, mi-am dat seama după voce. Îndată ce i-am răspuns, s-a schimbat.

— Nu trebuia să-i fi răspuns.

— Ascultă, zise logic fata, tu nu te-ai aştepta ca un mahomedan să-ţi răspundă, dacă i-ai cere să-şi scoată pălăria în biserică?

— E altceva. E cu totul altceva. Nu înţelegi.

— Ştiu că nu înţeleg şi aş dori să pot înţelege. Care e deosebirea? Spune-mi, te rog.

Ar fi vrut ca ea să nu se amestece. Mama lui nu conta. Era doar o călătoare prin lume, o tovarăşă de drum temporară care se putea întoarce în Anglia cu ce impresii poftea. Dar Adela, care se gândea să-şi petreacă viaţa în această ţară, reprezenta o problemă mai serioasă; ar fi fost supărător să pornească cu idei greşite în privinţa indigenilor.

Oprind calul, zise:

— Poftiţi Gangele!

Atenţia le fu atrasă de noua privelişte. Sub ei apăruse deodată o strălucire. Nu ţinea nici de apă, nici de lumina Lunii, ci plutea ca un snop luminos pe o câmpie de întuneric. El le spuse că acolo se forma noul banc de nisip şi că pata difuză, mai întunecată, ce se zărea deasupra, era tocmai nisipul şi că pe acolo pluteau cadavrele care veneau dinspre Benares sau, mai bine zis, ar fi plutit dacă le-ar fi lăsat crocodilii. Rar mai ajunge câte un mort până la Chandrapore.

— Sunt crocodili şi aici jos? Ce groaznic! murmură mama.

Tinerii se priviră unul pe altul şi zâmbiră; îi amuza când bătrâna doamnă se înfricoşa astfel, fără urmări serioase, şi asta restabili armonia între ei. Ea continuă:

— Ce râu teribil! Ce râu minunat!

Apoi oftă.

Pata de lumină îşi schimba deja forma, fie din pricina mersului Lunii pe cer, fie a alunecării nisipului; curând, mănunchiul de raze avea să dispară şi un cerc, sortit şi el schimbării, avea să îşi imprime luciul umed pe curgerea nevăzută. Femeile discutară dacă să aştepte să vadă schimbările luminoase ale apei, în timp ce tăcerea din jur se spărgea în mici cioburi de nelinişte şi iapa tremura. Din cauza ei nu au mai zăbovit, ci au pornit spre bungalow-ul judecătorului, unde domnişoara Quested s-a dus la culcare, iar doamna Moore a purtat o scurtă conversaţie cu fiul ei.

El voia să mai afle unele lucruri despre doctorul mahomedan din moschee. Era de datoria lui să semnaleze prezenţa unor indivizi suspecţi şi probabil era vorba de vreun derbedeu care se refugiase acolo din bazar. Când ea îi spuse că era cineva care lucra la spitalul Minto, răsuflă uşurat şi zise că numele tipului trebuie să fie Aziz şi că acela era un om de treabă, nu se raportase deocamdată nimic împotriva lui.

— Aziz, ce nume încântător!

— Va să zică aţi stat de vorbă. Ţi s-a părut binedispus?

Ignorând importanţa acestei întrebări, ea răspunse:

— Da, foarte, după primul moment.

— Vreau să spun, în general. Ţi-a lăsat impresia că ne tolerează pe noi, cuceritorii brutali, birocraţii rigizi şi alte denumiri de genul ăsta?

— Da, cred că da, cu excepţia familiei Callendar. Pe ei nu-i place deloc.

— Aha! Va să zică ţi-a spus toate astea? O să-l intereseze pe domnul maior. Mă întreb ce-o fi urmărit cu această remarcă.

— Ronny! Sper că n-ai de gând să-i spui maiorului Callendar.

— Ba da. De fapt, aşa trebuie!

— Dar, dragă băiete…

— Dacă maiorul ar auzi că sunt antipatizat de vreun subaltern de-al meu indigen, m-aş aştepta ca şi el să-mi comunice asta.

— Dar, dragul meu, a fost o conversaţie particulară!

— Nimic nu e particular în India. Aziz ştia foarte bine ce face când şi-a spus părerea; nu te frământa pentru el. Avea un motiv pentru care a vorbit aşa. Impresia mea e că nici el nu credea ce spune.

— Cum să nu creadă?

— L-a vorbit de rău pe domnul maior ca să te impresioneze.

— Nu înţeleg ce vrei să spui, drăguţă.

— E cel mai recent tertip al indigenilor cultivaţi. Până acum obişnuiau să facă temenele, dar tânăra generaţie e de părere că trebuie să manifeste o independenţă bărbătească. Ei cred că asta va avea mai mult efect asupra parlamentarilor britanici veniţi în vizită prin India. Dar fie că un indigen face temenele, fie că face pe ţanţoşul, întotdeauna se ascunde ceva îndărătul fiecărei fraze pe care o spune; dacă nu urmăreşte un scop mai înalt, măcar îşi sporeşte izzat⁶-ul sau, pe limba noastră, marchează un punct. Bineînţeles că sunt şi excepţii.

— Niciodată nu judecai aşa oamenii când erai în Anglia.

— India nu e Anglia, răspunse el destul de brutal, deoarece, ca s-o reducă la tăcere, folosise expresii şi argumente pe care le învăţase de la funcţionarii britanici mai în vârstă şi nu se simţea prea sigur pe sine.

Când spusese „bineînţeles, sunt şi excepţii“, îl cita pe domnul Turton, în timp ce „a-şi spori izzat-ul“ era formula maiorului Callendar. Asemenea expresii îşi atingeau scopul şi se foloseau în mod curent la club, însă mama lui se pricepea destul de bine să deosebească lucrurile autentice de cele împrumutate şi ar fi putut să-i ceară exemple mai lămurite. Dar ea zise numai:

— Nu pot nega că ceea ce spui pare rezonabil, totuşi nu trebuie să transmiţi mai departe maiorului Callendar nimic din ce ţi-am povestit despre doctorul Aziz.

Ronny simţi că trădează casta căreia îi aparţinea, dar făgădui, adăugând:

— În schimb, te rog să nu-i vorbeşti Adelei despre Aziz.

— Să nu-i vorbesc? De ce?

— Uite, iar începi! Mamă, nu pot să-ţi explic chiar totul! Nu vreau ca Adela să-şi facă griji, înţelegi? O să înceapă să se întrebe dacă îi tratăm pe indigeni cum se cuvine şi alte prostii de soiul ăsta.

— Dar tocmai de aceea a venit aici, ca să-şi pună întrebări. Am discutat despre toate astea pe vapor. Am stat mult de vorbă când am debarcat la Aden. Ea te cunoaşte numai la joacă, cum zice ea, nu şi la treabă, şi a crezut că trebuie să vină să se lămurească, înainte de a lua o hotărâre şi înainte ca tu să iei o hotărâre. Are un suflet foarte cinstit.

— Ştiu, zise el abătut.

Nota de îngrijorare din vocea lui o făcu să simtă că rămăsese tot un băieţel căruia trebuie să-i dai tot ce doreşte, aşa că făgădui să-i îndeplinească dorinţa şi se sărutară, urându-şi noapte bună. El nu-i interzisese însă să se gândească la Aziz, şi asta şi făcu îndată ce rămase singură în camera ei. În lumina comentariilor fiului său, analiză din nou scena din moschee ca să vadă cine avea dreptate. Da, aceea putea să fie interpretată ca o întâmplare foarte neplăcută. Doctorul începuse prin a se răsti la ea ca s-o intimideze, spusese că doamna Callendar e drăguţă şi apoi, găsind un teren propice, îşi schimbase părerea. Când se jeluia de nedreptăţile îndurate, când îşi lua un aer superior; într-o singură frază apăruse în mai multe ipostaze, fusese neserios, indiscret, încrezut. Da, toate astea erau adevărate, şi totuşi, cât de false, dacă voiai să defineşti omul după ele; însăşi esenţa vieţii lui era, în felul acesta, anihilată.

Mergând spre cuier să-şi atârne pelerina, observă că vârful cârligului de fier era ocupat de o mică viespe. Văzuse această viespe sau pe rudele ei în timpul zilei; nu erau ca viespile englezeşti, ci aveau picioare lungi, galbene, care le atârnau în urmă când zburau. Poate că luase cuierul drept o creangă de copac; nici un animal din India nu-şi dă seama că se află în interiorul unei case. Liliecii, şobolanii, păsările, insectele se cuibăresc tot aşa de bine înăuntru ca şi afară; pentru ele zidurile sunt o alcătuire firească a eternei jungle care produce pe rând pomi, case, pomi, case… Viespea dormea acolo liniştită, în timp ce şacalii din câmpie îşi urlau poftele şi glasul lor se împletea cu bubuitul înfundat al tobelor.

— Drăguţa de tine! îi spuse doamna Moore viespii.

Gâza nu se deşteptă, dar sunetul vocii ei pluti afară, în văzduh, sporind neliniştea nopţii.

1. Câmp de defilare, folosit şi ca teren de sport (termen anglo-indian).

2. Apelativ folosit de servitorii indieni pentru stăpânii lor.

3. „Domn“, titlu respectuos cu care indienii se adresează europenilor.

4. „Pod“, în limba engleză.

5. „Veritabil, autentic, de calitate“ (termen anglo-indian).

6. „Onoare, reputaţie, respect faţă de sine însuşi“ (termen anglo-indian).