Shan Sa, La joueuse de go

© 2014 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4576-3

ISBN PDF: 978-973-46-4577-0

ISBN print: 978-973-46-4294-6

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © Masanobu Okumura (1686-1764), Kyoto, 1734, Biblioteca Congresului SUA

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

SHAN SA (pe numele său adevărat Yan Ni) s-a născut în 1972, în China, la Beijing, într-o familie de intelectuali. În 1990, după absolvirea liceului, primind o bursă de studii din partea guvernului francez, s-a mutat la Paris. S-a stabilit în Franţa împreună cu tatăl ei, profesor la Sorbona, şi a adoptat curând limba franceză. În 1994, după terminarea studiilor de filozofie, a devenit secretara pictorului Balthus. A publicat până în prezent mai multe volume de poezii, eseuri şi romane, dintre care amintim Porte de la paix céleste (1997), distins un an mai târziu cu Prix Goncourt du Premier Roman, Les quatres vies du saule, Impératrice, Les Conspirateurs, Alexandre et Alestria, La cithare nue.

Părinţilor mei

Fratelui meu şi lui Wendy

Bunicilor mei, care au fost sufletul
Manciuriei noi

1

În piaţa din O Mie de Vânturi, jucătorii acoperiţi de chiciură seamănă cu nişte oameni de zăpadă. Din nasuri şi din guri le iese abur alb. Ace de gheaţă, crescute sub marginea căciulilor, îşi îndreaptă vârfurile spre pământ. Cerul e de sidef, soarele roşiatic coboară şi iar coboară. Unde se află mormântul soarelui?

Oare când s-a transformat acest spaţiu în loc de întâlnire a amatorilor de go? Nu ştiu. Tablele de joc, gravate pe mesele de granit, după miile de partide au devenit figuri, gânduri, rugăciuni.

Strângând în manşon un fel de sobiţă din bronz, bat din picioare ca să mă dezgheţ. Adversarul meu e un străin venit direct de la gară. În timp ce lupta se înteţeşte, mă pătrunde o căldură plăcută. Lumina zilei slăbeşte şi pionii se confundă. Deodată, cineva scapără un chibrit. În mâna stângă a adversarului meu apare o lumânare. Ceilalţi jucători au plecat. Ştiu că Mamei îi va veni greu când îşi va vedea fiica întorcându-se atât de târziu. Noaptea a coborât din cer şi s-a stârnit vântul. Ca să apere flacăra, bărbatul o acoperă cu palma mâinii sale înmănuşate. Scot din buzunar o sticluţă de alcool alb care mă arde pe gât. O pun sub nasul necunoscutului. El o priveşte neîncrezător. E bărbos şi nu-ţi dai seama ce vârstă are. O cicatrice lungă începe din vârful sprâncenei şi-i traversează ochiul drept, pe care îl ţine închis. Se strâmbă şi goleşte sticluţa dintr-o sorbitură.

Luna e absentă în noaptea asta, iar vântul geme ca un copil abia născut. Acolo sus, un zeu înfruntă o zeiţă, învălmăşind stelele.

Bărbatul numără şi iar numără pionii. Bătut cu optsprezece puncte, scoate un suspin şi îmi întinde lumânarea. Se ridică dându-şi la iveală talia de gigant, îşi adună lucrurile şi pleacă fără să se uite în urmă.

Pun pionii în vasele lor de lemn. Îmi scârţâie sub degete. Sunt singură, cu soldaţii mei, cu orgoliul satisfăcut. Astăzi sărbătoresc a suta mea victorie.

2

Mică de statură, Mama îmi ajunge până la piept. Doliul prelungit purtat după soţul ei i-a uscat trupul. Păleşte când îi anunţ încorporarea mea în Manciuria.

— Mamă, te rog, e timpul ca fiul tău să-şi îndeplinească menirea de soldat.

Fără un cuvânt, Mama se retrage în camera ei. Toată seara, umbra ei îndurerată se profilează pe peretele despărţitor făcut din hârtie albă. Se roagă.

În dimineaţa aceasta, peste Tokyo a căzut prima zăpadă. În genunchi, cu mâinile întinse pe tatami, mă prosternez în faţa altarului străbunilor. Când mă ridic, privirea mea întâlneşte portretul venerabilului Tată. Bărbatul îmi surâde. Încăperea e plină de prezenţa sa. De-aş putea duce o parte din el până în China!

În salon mă aşteaptă familia. Aşezaţi pe călcâie, cu picioarele adunate sub ei, toţi păstrează o tăcere ceremonioasă. O salut mai întâi pe Mama, ca pe vremea când eram un băieţaş şi plecam la şcoală. Mă aşez în genunchi şi îi spun: okasama¹, plec. Ea îmi răspunde printr-un salut adânc.

Trag uşa culisantă şi pornesc prin grădină. Fără nici un cuvânt, Mama, Fratele cel Mic şi Sora cea Mică mă urmează.

Mă întorc şi mă înclin până la pământ. Mama plânge. Când, la rândul ei, se apleacă, stofa de culoare închisă a chimonoului ei foşneşte. Încep să fug. Ea îşi pierde calmul şi porneşte după mine prin zăpadă.

Mă opresc. Se opreşte şi ea. Temându-se să nu mă arunc în braţele ei, se dă un pas înapoi.

— Manciuria e o ţară soră! strigă ea. Din păcate, teroriştii încearcă să strice prietenia celor doi împăraţi ai noştri. Datoria ta e să veghezi asupra unei păci greu de menţinut. Între moarte şi laşitate, alege fără să stai pe gânduri moartea!

Îmbarcarea se face pe fundalul fanfarelor. Familiile soldaţilor se îngrămădesc pe chei ca să ne arunce panglici, flori şi urale care au gustul sărat al lacrimilor.

Malul se îndepărtează şi odată cu el zgomotul portului. Orizontul se lărgeşte, imensitatea ne înghite.

Debarcăm în Coreea, la Pusan. Îngrămădiţi într-un tren, mergem spre nord. În ziua a treia, pe înserate, convoiul se opreşte. Sărim veseli din tren ca să ne dezmorţim picioarele şi să ne uşurăm. Mă piş fluierând. Deasupra capului, pe cer, se rotesc câteva păsări. Deodată aud un strigăt înăbuşit. Nişte bărbaţi fug într-o pădure. La vreo zece paşi depărtare, Tadayuki, proaspăt absolvent al şcolii militare, zace întins pe pământ. Sângele îi ţâşneşte din gât într-un şuvoi neîntrerupt. Ochii îi rămân deschişi. În tren, revăd tot timpul chipul lui tânăr, deformat de un rictus de uimire.

Să mori este oare la fel de uşor ca atunci când te miri?

Trenul ajunge într-o gară manciuriană la miezul nopţii. Pământul, acoperit de chiciură, scânteiază sub lumina felinarelor. În depărtare urlă nişte câini.

1. (În jap.) Termen respectuos pentru „mamă“.

3

Vărul Lu m-a învăţat jocul de go. Aveam patru ani, el – de două ori mai mult.

Lungile ore de meditaţie petrecute în faţa tablei de joc erau un martiriu, dar dorinţa de a învinge mă ţinea nemişcată.

Zece ani mai târziu, Lu era considerat un jucător excepţional. În Capitala cea Nouă¹, talentul lui de jucător de go era atât de cunoscut, încât Împăratul Manciuriei independente² l-a primit la curtea sa. Nu mi-a mulţumit niciodată că l-am condus spre glorie. Sunt umbra lui, taina lui, cel mai bun adversar al lui.

La douăzeci de ani, Lu este deja un om bătrân. Fruntea îi e acoperită de şuviţe albe de păr. Merge cu paşi mici, cu mâinile încrucişate, cu spatele încovoiat. Pe bărbie i-au apărut primele fire de păr, o bărbuţă de centenar.

Acum o săptămână am primit o scrisoare de la el:

„Vin pentru tine, micuţa mea verişoară. Am luat hotărârea să-ţi vorbesc despre viitorul nostru…“

Restul scrisorii e o mărturisire ilizibilă. Acest văr discret şi-a muiat pana în cerneală diluată. Ideogramele, în cursive, evoluează printre filigrane ca nişte cocori albi ce zboară prin ceaţă. Scrisoarea lui interminabilă, indescifrabilă, scrisă pe o lungă foaie de hârtie de orez mă scoate din sărite.

1. Xinjing, capitala Manciuriei independente, astăzi oraşul Changchun.

2. Pu Yi, ultimul împărat chinez. A fost obligat să abdice instaurarea Republicii Democrate Chineze, în 1912. În 1932, cu ajutorul japonezilor, a fugit din Tianjin, unde se afla în domiciliu obligatoriu. Pentru a legaliza ocuparea Chinei de Nord, după 18 septembrie 1931, japonezii l-au instalat pe tronul Manciuriei, a cărei independenţă au proclamat-o în martie 1932.

4

Zăpada care cade din abundenţă întrerupe antrenamentul. Încercuiţi de îngheţ, de frig şi de vânt, ne petrecem zilele în camerele noastre jucând cărţi.

Se pare că la ţară, în nordul Manciuriei, chinezii nu se spală niciodată şi se protejează de frig ungându-se cu grăsime de peşte. La cazarmă, în urma protestelor noastre, s-a ridicat o baracă pentru baie în faţa căreia soldaţi şi ofiţeri stau la coadă.

În interiorul cabanei întunecate de aburi, pe pereţi se prelinge apă. Pe sobă, zăpada fierbe furioasă într-o oală uriaşă. Fiecare îşi ia porţia într-o căldare crăpată.

Mă dezbrac şi mă spăl cu un şervet muiat în lichidul tulbure. Nu departe de mine, s-a format un cerc. În timp ce îşi freacă unii altora spinările, ofiţerii comentează ştirile zilei. Apropiindu-mă, îl recunosc pe cel care tocmai a luat cuvântul: e căpitanul Mori, unul dintre veteranii care au luptat pentru Manciuria independentă.

Ziarul de dimineaţă¹ anunţă că Zhang Xueliang l-a luat ostatic pe Chiang Kai-shek, în oraşul Xian, unde el şi armata sa, alungaţi², s-au refugiat în urmă cu şase ani. În schimbul libertăţii sale, el cere de la generalisim ca partidul democratic chinez să se reconcilieze cu partidul comunist pentru recucerirea Manciuriei.

— Zhang Xueliang e-un fiu nedemn³ şi-un fustangiu, îl ia în zeflemea căpitanul Mori. A doua zi după 18 septembrie 1931, când armata noastră a încercuit oraşul Shenyang, unde era cartierul lui general, dezmăţatul a fugit fără măcar să încerce să reziste. Iar Chiang Kai-shek este un mincinos de meserie. Nu-şi va ţine promisiunea. Îi va îmbrăţişa pe comunişti ca să-i poată strânge de gât mai bine.

— Nici o armată chineză nu ne poate înfrânge, afirmă un ofiţer în timp ce ordonanţa lui îl freacă energic pe spate. Războiul civil a distrus China. Într-o zi, îi vom anexa tot teritoriul, aşa cum am făcut cu Coreea⁴. Veţi vedea, armata noastră va coborî de-a lungul căii ferate care leagă nordul de sudul Chinei. În trei zile vom lua Pekinul, după şase zile, vom face paradă pe străzile Nankinului, opt zile mai târziu vom înnopta la Hong Kong, care ne va deschide poarta Asiei de Sud-Est.

Pălăvrăgeala lor confirmă zvonurile care circulă deja în Japonia în sânul infanteriei noastre. În ciuda reticenţei guvernului nostru, cucerirea Chinei devine cu fiecare zi ce trece tot mai inevitabilă.

În seara asta adorm destins şi fericit că sunt curat.

Fâşâitul pânzeturilor mă trezeşte din somn. Sunt culcat în camera mea şi, în încăperea vecină, Tata stă pe scaun, înfăşurat în yukata sa de bumbac albastru-închis. Mama merge. Partea de jos a chimonoului ei gri-violet se deschide şi se închide lăsând să se vadă chimonoul roz-pal de dedesubt. Are chipul unei de femei tinere. În jurul ochilor ei migdalaţi nu-i nici un rid. Mama răspândeşte un miros de primăvară. E parfumul pe care Tata l-a adus de la Paris!

Deodată, îmi amintesc că după moartea Tatei ea nu s-a mai atins de sticluţa aceea de parfum.

Visul meu dispare, rămân numai durerea şi nostalgia.

1. La 12 decembrie 1936, Zhang Xueliang îl ia ostatic pe Chiang Kai-shek. Îl eliberează la 26 decembrie şi îl însoţeşte la Nankin, unde se află sediul partidului democratic popular chinez (Kuomintang). La coborârea din avion, Chiang rupe acordul încheiat şi îl încarcerează pe Zhang pentru cincizeci de ani.

2. La 18 septembrie 1931, armata japoneză înfrânge trupele lui Zhang Xueliang şi ia controlul asupra Manciuriei.

3. Zhang Zuolin (1873-1928), tatăl lui Zhang Xueliang, şef al unei facţiuni militare.

4. În perioada 1905-1910, Japonia a reuşit să respingă forţele armate ruse şi chineze din Coreea, apoi a colonizat peninsula impunându-şi limba şi practicând o politică de asimilaţie culturală.

5

Vărul Lu se apleacă. Imită înfăţişarea unui om blazat. Pe faţa lui numai piele şi os, pupilele-i de o profunzime neliniştitoare mă urmăresc. Când îl întreb, fixându-l:

— Ce-i cu tine, vere Lu?

El tace.

Îl invit să joace o partidă de go. Păleşte şi se răsuceşte pe scaun. Pionii lui îi trădează instabilitatea dispoziţiei. Pe tabla de joc, terenul pe care îl ocupă este sau prea mic, sau prea mare. Geniul lui se reduce la figuri ciudate şi ineficace. Ghicesc că a mai citit unele tratate vechi de go, furnizate de vecinul său anticarul, un şarlatan de primă mână. Mă întreb chiar dacă, tot citind astfel de manuscrise cărora li se atribuie origini divine şi care sunt pline de mistere taoiste şi de anecdote tragice, vărul meu nu va sfârşi ca acei jucători de altădată care şi-au pierdut minţile.

— Vere, îi spun când, în loc să se gândească la pionii lui, el visează cu ochii la părul meu împletit, ai devenit ciudat. De ce?

Lu se înroşeşte brusc, ca şi cum i-aş fi ghicit taina. Tuşeşte şi ia aerul unui bătrân ramolit. Pierzându-mi răbdarea, îl iau peste picior:

— Ce-ai descoperit în cărţile tale, vere? Nemurirea, cumva? Semeni din ce în ce mai mult cu alchimiştii ăia cu voce tremurată, care cunosc secretul cinabrului purpuriu.

El nu mă ascultă. Îşi ia privirea de la mine şi şi-o fixează pe ultima sa scrisoare, pe care am lăsat-o pe masă.

De când sosise, băiatul aştepta răspunsul la întrebările lui ilizibile. Eram hotărâtă să nu aduc vorba de asta.

Se întoarce în capitală bolnav de gripă şi trist. Îl însoţesc la gară. Când văd trenul îndepărtându-se într-un vârtej de zăpadă, simt o ciudată uşurare.

6

În sfârşit, prima mea misiune!

Detaşamentul nostru a primit ordinul să urmărească o bandă teroristă care ne sfidează autoritatea pe pământul manciurian. Deghizaţi în soldaţi japonezi, membrii ei au atacat un depozit militar ca să pună stăpânire pe arme şi muniţii.

Timp de patru zile mergem de-a lungul unui râu îngheţat. Vântul ne îngreuiază înaintarea. Zăpada căzută îmi înlănţuie genunchii. În ciuda mantalei mele noi, frigul, mai tăios decât o sabie, mă pătrunde. Nu-mi mai simt nici picioarele, nici mâinile. Mersul mă goleşte de orice gând. Împovărat ca un bou, cu capul înfundat în gulerul uniformei, nutresc speranţa de-a mă încălzi lângă un foc de tabără.

La poalele unei coline, se aud gloanţe şuierând. În faţa mea, mai mulţi soldaţi se prăbuşesc, ca trăsniţi. Mă arunc la pământ. Suntem prinşi în cursă! Aflat pe înălţime, duşmanul ne mitraliază fără ca noi să putem riposta. O durere ascuţită îmi chinuie pântecele. Sunt rănit! Mor. Mă pipăi cu o mână. Nici o rană: simplă crampă provocată de frică. Descoperirea asta mă umple de ruşine. Ridic capul şi mă şterg de zăpada ce mi se lipeşte de ochi: soldaţii noştri experimentaţi au dat năvală spre râul îngheţat. La adăpostul malului, ripostează. Mă ridic dintr-o săritură şi încep să alerg. De-o mie de ori aş fi putut fi nimerit, dar în război viaţa şi moartea depind de o misterioasă tragere la sorţi.

Mitralierele noastre deschid focul. La adăpost de tirurile lor puternice, dăm asaltul. Pentru a-mi repara laşitatea de adineauri, pornesc în fruntea trupei agitându-mi sabia.

Educat într-un univers al onoarei, necunoscând nici crime, nici abjecţia, nici trădarea, gust pentru prima oară ura: un sentiment sublim, sete de dreptate şi de răzbunare.

Cerul încărcat de zăpadă ameninţă să se prăbuşească. Bandiţii se adăpostesc în spatele unor stânci uriaşe, dar fumul ridicat din arme le trădează poziţia. Arunc două grenade. Explodează. Picioare, braţe, fâşii de carne ţâşnesc dintr-un vârtej de zăpadă şi de flăcări. Spectacolul acesta infernal mă încântă. Scot un urlet. Dintr-o săritură atac cu sabia un supravieţuitor care mă ochea. Capul i se rostogoleşte în zăpadă.

În sfârşit, îmi pot privi în faţă străbunii. Transmiţându-mi sabia, mi-au lăsat moştenire curajul lor. Nu le-am pătat numele.

Bătălia ne cufundă într-un fel de transă. Surescitaţi la vederea sângelui, biciuim prizonieri ca să-i facem să cedeze. Dar chinezii, mai tari decât stânca, nu crâcnesc. Sătui de jocul ăsta, îi ucidem. Cu două gloanţe în cap.

Se lasă noaptea. Temându-ne de o nouă cursă, hotărâm să ne aşezăm tabăra aici. Răniţii noştri gem. Se aud horcăituri, apoi linişte. Frigul le îngheaţă buzele, nu vor supravieţui.

Adunăm trupurile soldaţilor noştri. Pământul este atât de tare, că nu reuşim nici măcar să săpăm o groapă. Mâine, animalele flămânde vor curăţa terenul.

Punem pe noi tot ce găsim: hainele morţilor, pături părăsite, crengi de copaci, zăpadă. Strânşi unii în alţii ca nişte oi, stăm de veghe.

Adorm după ce am gustat îndelung voluptatea melancolică a învingătorului. Zgomote surde mă trezesc şi mă fac să tresar. Lupii, sătui să aştepte retragerea noastră, s-au aruncat deja asupra cadavrelor.

7

Vărul Lu se întoarce de Anul Nou.

La târgul Templului Calului Alb, rătăciţi în mulţime, pierzându-ne de prieteni, ne trezim singuri. El mă imploră să merg mai încet şi mă ia de mână. Mi-o retrag cu dezgust. Grăbită să-i regăsesc pe ceilalţi, o iau la fugă. El mă urmează ca o umbră şi-mi cere să mă opresc. Mă înfurii. Poruncesc să ne întoarcem imediat acasă. El se preface că nu aude. În faţa unui pavilion, sub acoperişul înclinat de care atârnă ţurţuri, îmi barează drumul.

Ochii îi strălucesc, iar obrajii îngheţaţi de frig sunt două bucăţi de pânză purpurie, decupate şi lipite pe chipul lui palid. Între sprâncene şi căciula de vulpe scânteiază un strat gros de chiciură. Expresia lui îndurerată îmi repugnă. O iau la fugă. Porneşte în urmărirea mea şi îmi propune să mergem să admirăm lampioanele sculptate în gheaţă.

Grăbesc pasul.

În urma mea, mergând cu paşi mari, Lu mă roagă să-l ascult. Vocea îi tremură şi curând izbucneşte în hohote.

Îmi astup urechile. Dar vocea lui moleşită continuă să mă urmărească.

— Ce părere ai despre scrisoarea mea? îmi strigă.

Mă opresc, furioasă.

Intimidat, el nu îndrăzneşte să se apropie.

— Ai citit-o? insistă.

Izbucnesc într-un râs răutăcios.

— Am rupt-o.

Îi întorc spatele. Se aruncă asupra mea şi mă strânge strâns în braţe.

— Ascultă-mă!

Îl îndepărtez.

— Vere Lu, să jucăm o partidă de go. Dacă vei câştiga, îţi accept toate propunerile. Dacă pierzi, nu ne vom mai vedea.

8

Teroriştii ne scapă mereu printre degete şi am sărbătorit Anul Nou în tovărăşia lupilor şi a vulpilor.

Zăpada de astăzi o acoperă pe cea de ieri. Rămânem pe urmele duşmanului până când îşi va fi terminat proviziile de hrană şi muniţiile.

Cum s-ar putea descrie cât de aspră e iarna în China de Nord? Aici, vântul urlă şi copacii se rup sub greutatea gheţii. Brazii se aseamănă cu acele pietre funerare mânjite cu vopsea neagră şi albă. Din când în când apare pe furiş câte un cerb sau câte-o căprioară cu blana pestriţă. Se uită la noi cu mirare şi-apoi o iau la sănătoasa.

Mărşăluim. După o oră, efortul este atât de mare, încât ne sufocăm de căldură. De-abia avem timp să respirăm, că frigul ni se prelinge în mantale şi ne îngheaţă membrele.

Duşmanul, viclean şi obişnuit cu terenul, ne atacă prin surprindere şi apoi se retrage. În ciuda pierderilor, nu ne dăm bătuţi în acest concurs de rezistenţă.

Cel care va rezista în faţa oboselii va ieşi învingător din vânătoarea aceasta.

9

Partida începe în zori, într-un colţ al salonului, înainte de a se face lumină. Lu n-a dormit toată noaptea. Cu ochii injectaţi, cu părul în dezordine, bea ceaşcă după ceaşcă de ceai, pentru a putea sta treaz şi suspină adânc. Azi-dimineaţă, după două zile în care făcuseră vizite ceremonioase, părinţii mei, îmbrăcaţi în costum tradiţional, îşi primesc prietenii la ei acasă. Închişi în camera mea, ne ferim în zadar de tumultul salutărilor. Suntem căutaţi fără întrerupere. În cazul unor musafiri, trebuie să ne aşezăm în genunchi şi să le urăm un an bun şi mult noroc. În cazul altora, e de ajuns o scurtă plecăciune. Adulţii sunt întotdeauna lacomi de complimente. Măguliţi, ne strecoară bani în nişte plicuri roşii şi spun invariabil: „Copii, mergeţi să vă cumpăraţi bomboane“.

Întors la tabla de joc, dispreţuitor, Lu aruncă plicurile pe o masă. Ca să-l enervez, le desfac pe ale mele şi număr bancnotele făcând comentarii.

— Opreşte-te, îmi spune. Nu mai eşti o fetiţă.

Îi răspund printr-o strâmbătură.

— În curând faci şaisprezece ani, murmură el exasperat. E vârsta la care femeile se mărită şi devin mame.

— Vrei deci să mă iei de nevastă?

Izbucnesc în râs.

Lu se întunecă la faţă.

La amiază, tobe, trompete şi petarde fac să se cutremure pământul. Prin ferestre, dincolo de zid, văd cum dansatori şi dansatoare, îmbrăcaţi în roşu şi căţăraţi pe picioroange alunecă pe cer, printre copaci.

Lu îşi astupă urechile. În loc să mă perturbe, muzica populară îmi măreşte concentrarea. Lumina de iarnă, colorată de veselia străzii, joacă pe tabla de go. Sărbătorile mă izolează de restul lumii. Singurătatea mea seamănă cu un sul de mătase stacojie închis în fundul unui cufăr de lemn.

După masă, vărul meu se pierde în meditaţii vagi. Îşi şterge câteva lacrimi rătăcite în colţul ochilor. Neputând s-o mai fac pe proasta, tac. Pe tabla de joc se răspândeşte o tăcere ce te duce cu gândul la o farfurie cu tăiţei reci şi nesăraţi.

Tulburat, vărul meu îşi sprijină capul în mâini şi nu încetează să suspine. Pe la ora nouăsprezece comite o greşeală. Seara, fără să aştept sfârşitul partidei, îi spun că deja a pierdut şi că trebuie să respecte pariul.

Îşi împinge scaunul şi se ridică.

A doua zi dimineaţă aflu că a plecat. Trenul e la ora nouă. Am timp să-l mai prind. La gară, Lu aşteaptă să-i spun că îmi pare rău. Poate să spere în continuare. Nu-l voi ruga. Asta i-ar încuraja prostia. M-a jignit şi trebuie să se căiască. Mai târziu, îi voi scrie şi-l voi chema din nou la mine atunci când dorinţele sale necurate vor fi cedat locul umilinţei învinsului.

10

Trupa noastră încercuieşte un sat îngropat în zăpadă. Avertizaţi de sosirea noastră, femeile, copiii şi bărbaţii au fugit. Au rămas doar câţiva bătrâni cuibăriţi în căsuţele lor cu acoperişuri de paie, pe care ornamentele sărăcăcioase de Anul Nou le fac să pară încă şi mai mizere.

Îi adunăm în mijlocul satului. Îmbrăcaţi în te miri ce, îşi ascund trupurile scheletice sub pături peticite şi privirile nătângi sub căciuli. Tremură, gem, încearcă să ne trezească mila. În zadar am încercat să le vorbesc cu ei în chineza oficială, nu înţeleg nimic şi îmi răspund într-un dialect de neînţeles. Scos din sărite, îi ameninţ cu pistolul. Deodată, trei dintre ei se aruncă în genunchi în faţa mea, mi se agaţă de picioare şi-şi strigă nevinovăţia într-o chineză perfectă. Scârbit, încerc să desprind de ei lovindu-i cu patul puştii. Dar ei mă înlănţuie şi mai tare şi mă lovesc sub pântec cu capul.

Stânjeneala mea îi face pe soldaţi să râdă. Mă adresez unuia dintre ei:

— Imbecilule, vino să mă ajuţi.

Râsul lui se schimbă într-o strâmbătură. Cu un gest rapid, îşi ia puşca de pe umăr şi îşi înfundă baioneta în piciorul unuia dintre bătrâni.

Urlând de durere, rănitul se rostogoleşte pe jos. Cei doi tovarăşi ai lui, îngroziţi, cad pe spate. Revenindu-mi din primul şoc, îi strig soldatului:

— Idiotule, ai fi putut să mă răneşti.

Spectatorii sunt cuprinşi încă o dată de un râs nebunesc.

Cruzimea militarilor noştri se trage din în duritatea educaţiei noastre. Palme, pumni, insulte sunt pedepse zilnice pe care le primesc copiii. În armată, pentru a cultiva supunerea şi umilinţa, ofiţerii îi bat pe cei cu grade inferioare şi pe soldaţi până la sânge sau le crestează obrajii cu o riglă de bambus ascuţită în acest scop.

Nu suport torturarea nevinovaţilor. Mi-e milă de aceşti ţărani chinezi care trăiesc în ignoranţă, în sărăcie şi în murdărie. Paşnici din fire, dacă li se dă ceva cu care să-şi umple burta în fiecare zi, dau ascultare la fel de bine unui împărat manciurian, unui conducător de oşti chinez sau împăratului Japoniei.

Le ordon soldaţilor să-l panseze pe rănit şi să-i ducă pe bătrâni acasă la ei. Le scotocim prin case şi le luăm toate proviziile până la ultima picătură de făină. Le făgăduiesc că le voi da totul înapoi dacă ne spun unde se ascund bandiţii.

A doua zi, înainte de ivirea zorilor, cineva ne trezeşte.

Foamea i-a dezlegat limba. Nu aşteptăm să se facă ziuă şi ne avântăm în furtuna de zăpadă.