Joydeep Roy-Bhattacharya, The Watch

Copyright © Joydeep Roy-Bhattacharya, 2012

All rights reserved

© 2014 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5142-9

ISBN PDF: 978-973-46-5143-6

ISBN print: 978-973-46-5129-0

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: c by DVIDSHUB

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

JOYDEEP ROY-BHATTACHARYA s-a născut în Jamshedpur, India. A studiat filozofia şi ştiinţele politice la Presidency College, Calcutta, apoi relaţiile internaţionale şi filozofia politică la University of Pennsylvania. În cărţile sale, Joydeep Roy-Bhattacharya încearcă să corecteze concepţiile simplificatoare ale Occidentului despre lumea islamică şi să pună în evidenţă aspecte ale moştenirii musulmane. The Gabriel Club (1998) şi The Storyteller of Marrakesh (2011) au fost traduse în 11 limbi şi publicate în 16 ţări. Romanul De veghe, parte a unei trilogii dedicate conflictului din Afganistan, a fost nominalizat la cîteva dintre cele mai importante premii internaţionale, precum Criticos Prize (Marea Britanie), Boeke Prize (Africa de Sud) şi prestigiosul IMPAC Dublin Literary Award în anul 2014.

Dedic această carte

poporului afgan,

precum şi

lui Chris Hedges,

om model şi dascăl,

lui Rick Sullivan,

ofiţer şi gentleman,

şi lui Jonathan Shay,

medic şi tămăduitor.

Sofocle, Antigona

„Că Moartea tot nu pot – chiar făr’ porunca ta –

S-o ocolesc, ştiam… Şi de mi-e dat să mor

Nainte de soroc, mai bine-o fi! Să mori

Când nu mai pridideşti de-atâtea mari dureri,

Ce azi mă copleşesc, nu-i oare un folos?

Vezi dar că soarta ce-mi găteşti nu-i nicidecum

Un rău, dar groaznic chinu-mi va fi fost să-l văd

Pe-al maică-mii vlăstar cum după moartea lui

Ar fi rămas fără mormânt.“¹

Sofocle, Antigona

1. Eschil, Sofocle, Euripide, Perşii. Antigona. Troienele. În româneşte de Eusebiu Camilar, George Fotino şi Dan Botta, studiu introductiv, note finale şi bibliografie de Ovidiu Drimba, Editura Tineretului, Bucureşti, 1968. Toate citatele din Antigona urmează această ediţie.

Avanpostul Tarsândan,

provincia Kandahar, Afganistan

Antigona

Un’.

Doi.

Trei.

Patru. Număr clipele şi recit Bismillah în gând.

În numele lui Allah Cel Milostiv, Îndurător…

Acum i-acum. Mi-e frică, îmi tremură mâinile, mi s-a uscat gura. Mă uit în spate, la munţii unde am trăit de când mă ştiu, unde au murit ai mei. Toţi ai mei, adică, în afară de frate-meu, Yusuf. Îmi amintesc ce mi-a zis Yusuf înainte să dea atacul: Uneori, dacă vrei să fii stăpân pe situaţie, trebuie s-o iei razna, însă fără să-ţi pierzi capul.

La asta mă gândesc în timp ce o iau în căruţ pe drum, la vale, spre câmpul gol şi garnizoana de acolo. Au netezit terenul ca-n palmă: n-a mai rămas nici un copac, nimic verde, nici fir de umbră; pământul e uscat şi crăpat, dogorind de arşiţă chiar dacă e încă dimineaţa devreme. Mă învăluie fuioare de praf; soarele se revarsă orbitor pe brâul maroniu de apărare al garnizoanei. Pe pământ au rămas urme de bocanci şi cauciucuri – o mulţime de maşini au trecut pe-aici. De-o parte a întăriturilor e un morman de gunoi: bidoane goale de ulei de motor, bare de fier îndoite, pungi şi căldări de plastic. Singurele semne de viaţă sunt sclipirile metalului în care se oglindeşte soarele ce se înalţă pe cer şi o dâră verticală de fum. Peisajul arid ce mi se-ntinde în faţa ochilor arată cu totul altfel decât valea înverzită şi rodnică din care-am plecat. Nu vesteşte decât pustiire, însă tot drumul până aici, cât am străbătut muntele în noapte, n-am aşteptat decât să dau cu ochii de priveliştea asta.

Tot proptindu-mi mâinile în pământ ca să împing căruţul în faţă, îmi amintesc toate cărările primejdioase de munte pe care le-am lăsat în urmă şi parcă nici nu-mi vine să cred c-am răzbit până aici doar opintindu-mă în braţele şi în umerii mei plăpânzi. O parte din muşchi mă dor de nici nu pot să-i ating, ca nişte răni deschise, alţii mi-au amorţit de tot. Din cioturile picioarelor a început să-mi picure sângele; cum n-au apucat să se vindece ca lumea, rănile cusute mi s-au frecat de căruţ şi acum sunt carne vie, tot împingându-mă iar şi iar înainte ca să ajung până aici. Nu iau în seamă durerea, nu iau în seamă decât faptul că mă aflu aici. Îmi spun că mă aflu aici pentru că am o inimă cât toate zilele în piept, o inimă cu adevărat iubitoare. Am venit să-mi îngrop fratele potrivit datinilor credinţei mele. Atât şi nimic mai mult.

În cale îmi apare un cadavru năpădit de muşte bâzâitoare. Simt fiere în gât. Am senzaţia că totul se-ntâmplă în vis, însă tot mă aplec din căruţ şi întorc cadavrul. Nu-i Yusuf, e un tânăr ce zace cu faţa în jos şi cu o gaură de glonţ în frunte. Un ochi îi e încrustat cu sânge închegat, celălalt e închis. Îi dau drumul şi m-apuc să recit Salat al-Janaza la căpătâiul său. Un alt cadavru zace grămadă ceva mai încolo. E Rehmat, unul dintre oamenii lui Yusuf, turbanul lui negru i se desface în fâşii când îi ridic capul de la pământ. Rehmat era din calea-afară de voinic – putea să salte un stejar prăbuşit la pământ doar cu o mână. Acum mâna îi zace fără viaţă în a mea. Îi dau drumul şi mă îndrept de spate în căruţ. Un stol de ciori se roteşte nerăbdător prin aer. Sus, în tării, un vultur bate din aripi, pregătindu-se să se lase la pământ. Un steag dintr-un colţ al garnizoanei pocneşte în vânt ca un foc de armă. Deja mă simt complet istovită. Frate-meu n-a avut deloc minte să dea atacul aici – dincolo de baricadele din sârmă ghimpată, saci de nisip şi pereţi din chirpici şi piatră, garnizoana pare de necucerit.

Văzându-mi de drum, mă apropii de al treilea şi cel din urmă cadavru care zace pe câmp. E Bahram Gul, cel mai în vârstă tovarăş al lui Yusuf, care mi-a adus un buchet de margarete de munte când eram mică. Gura căscată îi e neobişnuit de roşie, barba dată cu henna îi e încleiată de o mizerie purpurie. Lui Bahram îi plăcea mult să cânte; când au venit talibanii, a amuţit deodată şi şi-a văzut de pământurile sale. Însă în ultima vreme se-apucase iarăşi să cânte. Glasul său îmi răsună în cap în timp ce mă îndepărtez de el. Fiica lui Bahram, Anisa, mi-a fost cea mai bună prietenă până să moară la naşterea copilului ei. Acum ei doi o să se reîntâlnească. Îi invidiez că au şansa de a fi iarăşi împreună.

Din stânga se înalţă deodată în aer un fuior de praf. Îl zăresc cu coada ochiului, apoi îmi ajunge la nas miros de ars şi în urechi un ţiuit ascuţit. Cu mintea amorţită de oboseala drumului, continui să înaintez cu opinteli până când din pământ ţâşneşte un al doilea fuior de praf, chiar în dreapta. Atunci îmi dau seama că trag în mine. Când al treilea glonţ îmi şuieră pe la ureche, mă opresc în sfârşit. Tăcerea pare să nu se mai termine. Umbra unui nor singuratic se mişcă pe pământ.

Îmi duc mâna la tawiz-ul pe care-l port la gât. Cu ani în urmă, tata a adus o hârtie pe care era scrisă o rugăciune de la un sanctuar de lângă Zareh Sharan unde se păstrau osemintele unui pir sufist şi de atunci o port la gât, într-un săculeţ de piele. Mă liniştesc când simt sub degete pielea moale. În loc să mă uit spre garnizoană ca să văd cine trage în mine, îmi întorc privirea spre munţii rămaşi în urmă. Se înalţă spre cer ca nişte străji de nădejde, totul pare neînsemnat pe lângă imensitatea lor. Aşa că, întorcându-mă spre garnizoană, o văd măruntă de tot, dac-o asemăn cu ei, şi nu mă mai înfricoşează aşa de tare. O văd aşa cum e: o alcătuire rudimentară încropită din chirpici, saci de nisip şi pereţi de rigips. O acumulare de obiecte, străină de locul ăsta.

Ridic deasupra capului o cămaşă albă de-a lui Yusuf şi m-apuc s-o flutur în aer.

După câteva clipe, peste câmp răsună un glas metalic care mă întreabă ce doresc.

Tsë ghwâre? mă întreabă. Vorbeşte în paştună, însă cu un puternic accent tadjic. Nu mă miră.

Garnizoana pare tare departe. Ţipând cât pot de tare, îi răspund că am venit să-mi îngrop fratele care a murit ieri în luptă.

Sunt sora lui, strig eu. Mă cheamă Nizam.

După o scurtă pauză, glasul mă întreabă:

Cum îl cheamă pe fratele tău?

Le zic. Iarăşi se lasă tăcerea. Încerc să-mi închipui cum mă văd ei de-acolo – o siluetă măruntă, înfăşurată în văluri, într-un căruţ de lemn scund, aproape lipit de pământ. Îmi închipui că sunt tare miraţi. Trebuie să profit.

Glasul rupe tăcerea. Urăsc gâlgâitul ăsta metalic.

Cine ţi-a zis că o să-l găseşti aici? mă întreabă glasul.

Cei care au scăpat cu viaţă din luptă, îi răspund eu.

Cum arată?

Răspunsul mă apasă la fel de tare ca moartea lui, însă reuşesc să-mi ţin firea şi să-l descriu pe Yusuf cât pot de precis.

După câteva clipe, glasul se aude iarăşi:

Fratele tău e reţinut în vederea identificării.

Pot să-l identific eu, răspund.

Trebuie să pleci de-aici. O să fie identificat de oameni care vin de departe. De experţi. După care va fi îngropat.

Când sosesc?

Curând.

Cât de curând?

Peste două zile.

Nu se poate, răspund eu încercând să nu las emoţia să-mi înece vocea. Yusuf trebuie îngropat după datină. De-asta am venit. Este dreptul meu.

Încă n-am terminat cu el.

E mort. Ce mai aveţi de împărţit cu el?

A fost un terorist taliban şi un saray¹ rău.

Nu-i adevărat! Fratele meu a fost un erou paştun, un mujahedin, un luptător pentru libertate. S-a bătut cu talibanii. Şi a murit în luptă cu invadatorii amrikâyi. A fost un bărbat curajos.

Te înşeli amarnic, cum s-a-nşelat şi el, paştuno. N-ai ce să cauţi aici. Du-te.

Am adus un giulgiu alb, răspund eu. Nu vreau decât nişte apă să-l spăl, aşa cum se cade. O să-i sap mormântul şi o să-l îngrop în el, cu faţa spre qibla. Apoi o să spun o rugăciune, o să arunc trei pumni de ţărână peste el şi o să recit: „Din ea te-am plămădit, în ea te întorci şi din ea te vei înălţa iarăşi“. După aceea promit să plec. Nu-mi refuza lucrul pe care sunt datoare să-l îndeplinesc.

În liniştea care urmează, îmi las ochii în jos, la cioturile picioarelor învelite în piei de capră legate cu moletiere şi cârpe. Pieile sunt pline de pete roşii. Picioarele, pe care de obicei nici nu mi le simt, au început să-mi ardă şi să mă usture.

Într-un sfârşit, glasul îmi răspunde, părând mirat şi niţel batjocoritor:

Eşti femeie. Nu ai nici un rol în înmormântările musulmane. Suntem mulţi bărbaţi aici. O să ne ocupăm noi. L-am întrebat pe căpitanul amrikâyi, care e comandantul garnizoanei. E un bărbat de onoare şi îţi dă cuvântul lui.

Las în jos steagul improvizat.

Nu plec nicăieri, răspund eu.

Glasul îmi tremură de oboseală şi mânie. Sunt gata să izbucnesc în lacrimi.

Se aude un pârâit electric când opreşte megafonul şi nu mai ştiu ce să cred. O cioară îmi trece prin faţa ochilor şi atunci îmi dau seama că în jur sunt numai păsări hoitare. Apoi, brusc, răsună un foc de armă şi din văzduh se prăbuşeşte un vultur, cu capul înainte şi aripile strânse.

Îmi ridic ochii şi mă cutremur când dau dintr-odată cu ochii de patru bărbaţi care ies pe o poartă încastrată în zidul înalt. Se opresc după baricada de sârmă ghimpată, cu armele îndreptate spre mine. Singurul care nu poartă uniformă e un băiat deşirat, cu ochi holbaţi de furie, puţin mai mare decât mine. O fi interpretul tadjic. El deschide primul gura.

Ce cauţi aici, proasto? izbucneşte el cu glas nervos şi plin de indignare ce nu aduce deloc cu varianta lui metalică omnipotentă de mai devreme. N-ai citit ce scrie pe tăbliţe? Puteau să te-mpuşte!

Nu ştiu să citesc, îi spun, silindu-mă să-mi păstrez calmul.

Îmi taie vorba cu o fluturare exasperată din mână. Arată ca unul care se chinuie să pară om mare, însă e limpede că nu-i iese deloc.

Căpitanul, îmi zice el plin de importanţă, făcând semn spre un bărbat scund şi îndesat, îţi transmite că nu are nimic cu tine. Dar ţi-ai dat în petic, atâta tot, aşa că acum trebuie să pleci neapărat. Aici e câmp de luptă, nu-i loc de istericalele tale muiereşti.

Hotărăsc să nu-l iau în seamă şi îmi mut atenţia asupra tovarăşilor săi. Îi privesc cu faţa golită de expresie cum stau acolo, apăsaţi de vinovăţia şi de minciunile lor.

Ofiţerul păşeşte în faţă, cu doi soldaţi cu căşti pe cap care-l flanchează. Toţi trei poartă geci groase şi ochelari de soare negri, îmi închipui că se sufocă pe arşiţa asta. Sunt prea departe să le desluşesc trăsăturile şi, când căpitanul îmi întoarce spatele ca să vorbească cu tadjicul, soldaţii ridică armele spre mine. Glasul încordat al căpitanului, agitaţia interpretului şi prudenţa celor doi soldaţi îmi dau de înţeles că am de-a face cu un grup de combatanţi care s-au trezit într-o situaţie cu totul nemaivăzută şi se poartă cu maximă atenţie. Clar sunt o adevărată dilemă pentru ei. Sunt o femeie în lumea lor de bărbaţi şi habar n-au ce să facă mai departe.

Se uită întrebător la mine aşteptând să spun ceva, numai că eu nici nu catadicsesc să deschid gura.

Când tadjicul mi se adresează iar, e rândul meu să rămân mirată.

Ascultă bine la mine, paştuno, îmi spune el. Căpitanul zice că n-ai decât să stai aici şi să te bată soarele până putrezeşti. Însă dacă te apropii măcar cu un guz de garnizoană, o să te-mpuşte pe loc.

Pot să-i îngrop pe bărbaţii care zac pe câmp? întreb eu.

Tadjicul se întoarce spre căpitan, care vorbeşte enervat, dând din mâini.

Asta vă priveşte pe tine şi pe vulturii de sus, spune tadjicul. Noi n-avem nici o treabă.

Se întorc şi o pornesc înapoi spre garnizoană, numai tadjicul îmi mai strigă peste umăr:

Nu uita ce ţi-a ordonat căpitanul, zice. Un guz dacă te-apropii de garnizoană, s-a terminat cu tine.

Praful stârnit de paşii ce se îndepărtează se ridică încet spre cer.

Simţind că am obţinut o mică, dar crucială victorie, mă încearcă o dorinţă nebună să izbucnesc în râs, însă reuşesc să mă abţin. La urma urmei, nu m-a omorât nimeni pe loc, cum era mai-mai să se-ntâmple. Întorc căruţul şi mă duc la Bahram Gul. Roţile groase de lemn se rostogolesc pe pământul crăpat, balamalele de metal scârţâie. Probabil că se-aude până-n garnizoană, dar nu-mi pasă.

Când ajung lângă Bahram Gul, scot lopata şi alung ciorile. În afara blestematelor de păsări şi a muştelor care au năpădit cadavrele, nu mai e nimic viu cât vezi cu ochii. Trag adânc aer în piept şi, întorcându-mă cu spatele la garnizoană, ridic vălul bughrei. O să am de muncă, nu glumă, aş face bine să mă mişc cât mai repede. Sărmanul meu Bahram kaka² a început să se-mpută. Îmi amintesc florile pe care mi le-a dăruit, spun o scurtă rugăciune şi m-apuc să sap. Din fericire, pământul e moale şi lopata se-nfige uşor.

Peste câteva ore – oare câte? – am isprăvit. Trei moviliţe de pământ proaspăt arată locul unde îşi dorm somnul de veci credincioşii tovarăşi ai fratelui meu. Pun câte o piatră pe fiecare mormânt. Întrucâtva mi-e ruşine când mă uit la movilele sărăcăcioase de pe câmpul acela golaş – s-ar fi cuvenit ca mormintele să aibă lespezi deasupra şi câte un stâlp împodobit cu steaguri verzi, cum li se cuvine eroilor. Însă nu mi-a dat prin cap că o să mă ocup de treaba asta, aşa că n-am adus decât un steag pentru Yusuf.

Mă târăsc înapoi spre căruţ. Spinarea mai că mi-a înţepenit de tot de durere, mâinile zgâriate îmi sângerează, însă mă simt împăcată. Las jos lopata şi îmi curăţ mâinile cu ţărână. Apoi beau câteva guri de apă din burduful din piele de capră. Sunt atât de ostenită, că apa mi se prelinge din gură. Când îmi las vălul la loc pe faţă şi mă-ntorc spre garnizoană, văd un şir de soldaţi care mă privesc în tăcere. Unii au armele pe umeri, alţii şi le ţin îndreptate spre mine. Unul dintre ei îşi scoate casca şi-şi şterge faţa cu o batistă roşie. Când termină, o vâră în buzunar şi, întorcându-se spre mine astfel încât să-i văd limpede gestul, îşi face cruce. E un mic semn de omenie. Însă toată după-amiaza simt în nări mirosul inuman al armelor lor.

Jos la câmpie, soarele apune mai târziu decât la munte. Din crăpăturile pământului ies greieri şi încep să ţârâie în aerul tot mai rece. Amurgul se întinde ca un evantai pe cer, etalându-şi splendoarea de culori. Scaldă munţii într-o lumină purpurie. Mii de stele ies pe cer să ţină locul soarelui mistuit şi lunii ce nu se zăreşte nicăieri. Garnizoana parcă pluteşte învăluită în pâcla înserării, iar acoperişurile în pantă se pierd încet-încet în întuneric. Încrengătura de cărări pe care le-am străbătut până aici, şerpuind printre primejdioasele întinderi presărate cu mine antipersonal, par deja să ţină de o altă viaţă.

În căruţ am un săculeţ de iută plin cu mâncare: naan³, nuci, fistic, fructe uscate; cât să-mi ajungă vreo două zile. Mănânc un pic de pâine, rupând-o în bucăţele mici, cât un dumicat, însă am gura uscată şi trebuie să mestec mult şi bine până să reuşesc să înghit. Când beau o gură de apă, se aprind luminile în garnizoană, însă aici pe câmp totul e cufundat în penumbră. Undeva departe, o hienă îşi începe raita nocturnă cu un ţipăt batjocoritor. Fără să vreau, mă trece un fior. N-am mai rămas niciodată singură sub cerul liber noaptea, însă sunt prea ostenită să mă gândesc la asta. În plus, mă alină grădina cerească presărată cu stele de deasupra. Când se lasă de tot întunericul, mă dau jos din căruţ şi îmi văd de nevoile trupului.

Nu peste mult timp, se face frig şi-mi trag pătura peste umeri. Iau rebaab-ul – tata m-a învăţat să cânt după ce şi-a pierdut vederea. Cânta foarte bine la lăută şi nici mie nu mi-a luat mult să-nvăţ, trecând de la înşiruiri simple de sunete la melodii mai complicate până când tata mi-a zis că ajunsesem să cânt mai bine ca el. Când ciupesc strunele, le simt vibrând în adâncul trupului şi în pustiul nemărginit din jur. Drept răspuns, garnizoana pare să se cufunde în tăcere, însă probabil doar mi se pare. În timp ce cânt, mă gândesc la tata, dar mai apoi, după ce mă fac covrig în căruţul meu, zâmbetul lui Yusuf îmi licăreşte prin somn. Îi promit că n-o să plec de-aici până nu l-am înmormântat aşa cum merită. Sunt absolut neclintită în hotărârea mea.

Brusc, se aprinde un proiector şi începe să măture câmpul, până când mă dibuie şi mă sileşte să deschid ochii. Mă scaldă într-o lumină orbitoare şi fierbinte. Când şi când, sare de la mine şi se-apucă să cerceteze neobosit terenul din spatele meu şi drumul din depărtare. Apoi se năpusteşte iarăşi asupra mea. Şi o ţine aşa toată noaptea, până în zori. Îmi adun forţele care mi-au mai rămas, îmi trag pătura peste cap şi-mi vâr mâinile între picioare ca să mi le-ncălzesc.

S-a făcut dimineaţă. Din pământ se ridică ceaţa. Am părul ud, pătura mi-e plină de rouă. Când mă ridic în capul oaselor în căruţ, mai că scot un ţipăt de durere din cauza crampelor musculare. Gâtul mi-a înţepenit de tot, parcă am plumb în mădulare când mă urnesc din loc. Aerul aproape a îngheţat – atât cât pot zări din el, câmpul luceşte ca oglinda. Soarele s-a ridicat deasupra orizontului, însă mă-nvăluie ceaţa ocrotitoare. Garnizoana nici nu se vede, oare a fost doar un vis urât?

Tadjicul apare primul, însoţit de doi soldaţi cu armele în mâini. Se opresc după gardul de sârmă ghimpată care împrejmuieşte garnizoana. Soldaţii se lasă în genunchi, cu armele îndreptate spre mine, iar tadjicul stă în picioare între ei, purtând un şal cenuşiu, murdar peste shalwar kameez, şi mi-aruncă o întrebare răstită. Mi-e greu să-nţeleg ce zice, căci are bărbia ascunsă într-o eşarfă. Glasul ursuz şi nervos de-abia dacă răzbate până la mine, aşa că-i zic să vorbească mai tare. Oare ce-i cu obiceiul ăsta să urli la om de departe? Poate aşa o fi-nvăţat de la amrikâyi? Am răguşit după schimbul de cuvinte de ieri şi nu-mi place deloc.

Îşi scoate eşarfa şi repetă întrebarea.

De fapt, ce cauţi aici?

Doar ţi-am zis. Am venit după fratele meu.

Asta-i treabă de bărbat. Ce fac bărbaţii din familia ta?

Mi-aţi omorât toată familia, toţi bărbaţii, femeile şi copiii. Numai eu am supravieţuit.

Nu-mi ia în seamă acuzaţia şi mă-ntreabă ce-am păţit la picioare.

Am rămas fără ele când a căzut bomba care i-a nimicit pe ai mei. A căzut din cer când veneam de la o nuntă.

Tadjicul se întoarce şi dispare înăuntru însoţit de paznicii săi, însă lucirile albăstrui ale armelor ce se zăresc dinspre garnizoană îmi dau de înţeles că stau cu ochii pe mine. Arunc de pe mine pătura când nu mai îndur căldura şi bătaia razelor de soare. În scurt timp, nu mai dârdâi de frig, în schimb încep să curgă apele pe mine. De la arşiţă, nu de nervi – îmi spun singură.

Ceaţa se risipeşte în vreme ce aştept. Garnizoana se iveşte la lumina zilei. În porţiunea de teren în care stau e linişte, în văzduh e pace. Pe măsură ce dimineaţa se scurge, un val de umezeală străbate câmpia, iar în urma lui garnizoana pare să tremure în aer, efemeră, ca o nălucă. Nu mult după aceea, din garnizoană încep să se înalţe primele fuioare de fum şi să se-mprăştie mirosul de mâncare gătită. Îmi iau şi eu sacul prăfuit cu merinde şi mă pregătesc să mănânc, când se-ntoarce tadjicul cu un militar. Amrikâyi-ul îşi ţine mâinile vârâte adânc în buzunare; din când în când, îşi duce cu blândeţe mâna la guler. Ca tot restul compatrioţilor săi, are un chip absolut oarecare. Tălmaciul merge adus de spate, cu bărbia ascunsă iarăşi în eşarfă. Se opresc lângă garnizoană şi vorbesc amândoi aproape într-un glas, tadjicul se chinuie să ţină pasul.

Ne-a plăcut cum ai cântat din lăută aseară, zic ei. Foarte mângâietor.

Nu răspund.

E bine că puteţi iar să cântaţi în ţara asta, zic ei. Cât au fost talibanii la putere, nu aţi avut voie, însă de când am venit noi, puteţi. Asta înseamnă libertate.

Când erau talibanii la putere, ai mei trăiau. Acum au murit toţi. Ce-o fi mai bine? Să fii liber sau să fii în viaţă?

Amrikâyi-ul rămâne descumpănit de răspunsul meu. Se vede că e din ce în ce mai stânjenit şi crispat. Se plimbă de colo-colo ţanţoş şi nesigur pe sine, apoi îi spune ceva tălmaciului, cu glas încordat.

Sublocotenentul e nemulţumit de atitudinea ta! ţipă tadjicul la mine.

De ce-i nemulţumit? Doar am zis adevărul.

Nu-i deloc aşa de simplu. Nu pricepi nimic.

Ce nu pricep?

Tadjicul se-ntoarce spre stăpânul său, care zice:

E război. Oamenii mor, e normal.

Mă străduiesc să nu-mi ies din fire.

Mi-aţi ucis tatăl orb, care nu putea să se apere, zic. Mi-aţi ucis toată familia de sus, din cer. Dacă n-aţi fi fost voi, mama mea, bunica, sora mea, Fawzia, cumnata mea şi frăţiorul meu, Yunus, ar fi toţi în viaţă.

Dau să-mi răspundă, însă eu vorbesc mai departe.

Nu e război, e un măcel în care sunt ucişi oameni nevinovaţi. Eu ştiu ce-i ăla război. În ţinutul nostru sunt atâtea triburi de războinici şi răfuieli sângeroase, moştenite din generaţie în generaţie. Însă nimeni dintre ai noştri nu-i atât de nelegiuit încât să ucidă femei şi copii. Ar fi îndepărtat din sânul comunităţii şi n-ar avea parte decât de dispreţ câte zile ar trăi.

După o scurtă pauză, ofiţerul începe să gesticuleze mânios.

Fratele tău, Yusuf, nu era nevinovat. Era un conducător taliban care mi-a ucis prietenii şi tovarăşii de arme. Era un luptător periculos.

Fratele meu era un conducător paştun, un om minunat, nu un ucigaş, şi v-am mai zis că nu era taliban. A murit vitejeşte ca să-şi răzbune familia. V-a atacat pentru că voi ne-aţi atacat mai întâi.

Atunci poate mă-nţelegi şi pe mine când îţi zic că şi eu sunt aici pentru că au ucis oameni nevinovaţi – mii de oameni nevinovaţi. Nu ştii ce ne-au făcut la noi în ţară? S-au prăbuşit clădiri din temelii!

Poţi să fii sigur că ai mei n-au avut nici un amestec! protestez eu. Noi suntem oameni simpli de la ţară, ciobani. Nici nu ştiu unde-i ţara de unde vii dumneata.

Tu n-oi şti, dar frate-tău sigur ştia, îmi spune el. Apoi continuă cu glas scăzut, însă aprins, vorbind prin mijlocirea tadjicului: Cine te-a adus aici?

Nimeni. Am venit singură.

De unde-ai venit?

Zic numele văii.

Amrikâiyi-ul întinde o hartă pe pământ şi se-apucă s-o cerceteze împreună. Apoi izbucneşte în râs, iar tadjicul exclamă:

Nu se poate! E prea departe. Ne iei de proşti, cum să credem că ai venit singură până aici, în căruţul ăla, tocmai din creierii munţilor?

Ăsta-i adevărul. N-aveţi decât să nu mă credeţi.

Ofiţerul împătureşte harta şi se ridică în picioare.

E o chestiune de mare însemnătate, zice el, şi e important să spui adevărul. Dacă nu vrei să răspunzi, te priveşte, însă cuvintele sunt punţi între oameni şi încerc doar să înţeleg de ce eşti aici.

Simt că mă răpune oboseala.

Zi-i stăpânului tău că vorbele sunt praf în ochi, faptele contează, îi zic de-a dreptul tadjicului, şi nu sunt dispusă să iau parte la nici o discuţie ce pune la îndoială onoarea familiei mele. Zi-i că simt cum se scurg orele de la Dumnezeu şi nu vreau decât să mă încredinţez că fratele meu o se-ntoarcă în siguranţă la El.

Aşteptăm să vină nişte oameni cu elicopterul să-l ducă pe fratele tău la Kabul. Acolo o să-i arate cadavrul la televizor. Tot felul de miniştri şi de generali o să vorbească despre înfruntarea asta. A fost un insurgent de seamă. De-asta aşteptăm.

Dar e un sacrilegiu! exclam eu. Nu puteţi să-l văduviţi pe un om mort de sufletul său. E interzis aşa ceva, nu vă las! Am o datorie de credinţă faţă de fratele meu.

Iar eu am o datorie faţă de stat, spune amrikâyi-ul, faţă de statul tău, că tot veni vorba. Am datoria să respect legea, adică şi legile tale. Fără legi, ne-am întoarce la anarhia ce domneşte în triburile voastre.

Mă întorc spre tadjic.

Doar eşti credincios, nu? Ştii că n-are dreptate.

O clipă, tadjicul se uită la mine neliniştit.

Nu mi-ai zis că soldaţii o să-l înmormânteze aici, că ţi-a dat căpitanul cuvântul lui? îi spun.

Îşi fereşte privirea, iar sublocotenentul ridică braţele exasperat.

Nu putem să purtăm o discuţie dacă ţipăm unul la altul, zice el.

De acord, zic. Ce-ar fi să veniţi mai aproape sau să mă lăsaţi să vin eu la voi?

Răspunsul mă lasă cu gura căscată.

Pentru că ne temem pentru siguranţa noastră.

Îmi vine să râd.

Sunt o femeie singură şi neînarmată, le zic, iar voi sunteţi ditamai garnizoana doldora de arme. Cum de vă temeţi pentru siguranţa voastră?

Amrikâyi-ul se face roşu la faţă când tadjicul îmi tălmăceşte răspunsul. Se răsteşte la tadjic, care se răsteşte la mine.

De unde să ştim noi că nu eşti o văduvă neagră? zice el. De unde să ştim noi că n-ai vreo bombă la tine?

Cum să fiu văduvă, când nici măcar nu-s măritată. Cât despre bombă, am venit să-mi înmormântez…

Da, da, ştim, ţipă el tăindu-mi vorba. Însă trebuie să verificăm că n-ai nici un exploziv la tine. Se cunosc cazuri. Poate ai intenţii ascunse.

Şi ce vreţi să fac?

Nu-mi răspund pe loc, ci mai târziu, cu puţin înainte de prânz.

Atunci sublocotenentul îşi face iarăşi apariţia, însoţit de tadjic, însă au adus cu ei şi un negru cât toate zilele, başca un şir de trăgători care se lungesc la pământ, cu armele îndreptate spre mine. În urma lor se-nghesuie alţi oameni şi se holbează la mine de parcă aş fi vreo jivină ciudată, care le stârneşte interesul, însă pare îndeajuns de periculoasă încât să păstreze o distanţă prudentă. În timpul ăsta, uriaşul cel negru se îndreaptă hotărât spre mine.

De teamă, încep să mă dau înapoi cu căruţul.

Mëyh khudza! îmi strigă tadjicul. Nu mişca! Nu-ţi face nimic, vrea să vadă dacă n-ai vreo bombă la tine. Apoi adaugă repede, pe un ton conspirativ: Bomba e-n căruţ, nu? Mie poţi să-mi zici, nu te trădez.

Nici măcar nu mă sinchisesc să-i răspund, doar îl privesc cu dispreţ.

Uriaşul negru se întoarce şi spune ceva pe un ton imperativ, iar atunci tadjicul pare stânjenit şi-mi vorbeşte ceva mai nesigur pe el, cu ochii în pământ.

Lutfan burqa obâsa, zice el. Te rog să-ţi scoţi burqa.

Nu pot să fac aşa ceva! zic imediat, ridicând glasul.

Trebuie să ţi-o scoţi, dacă mai vrei să rămâi aici, repetă el enervat.

Atâta onoare au străinii ăştia?

Fă cum îţi zic ei, ascultă la mine.

Aşa deci, o să fiu umilită de faţă cu toţi bărbaţii ăştia. Nu mă aşteptasem la aşa ceva, însă îmi dau seama că n-am de ales, trebuie să mă conformez. N-am de gând să plec de-aici până nu-l înmormântez pe Yusuf. Însă tot mi-e ruşine c-o să mă vadă cu părul despletit.

Îmi scot încet bughra. Pletele îmi ajung până la genunchi.

Când îmi las bughra la pământ, vălătuci de praf se desprind din ea. Sunt sigură că shalwar kameez-ul de pe mine e la fel de prăfuit şi pătat de sudoare. Îmi las ochii în pământ şi faţa descoperită îmi arde de ruşine.

Însă chinul nu se termină aici. Mi se ordonă să mă îndepărtez de lângă căruţ. Mă dau jos tremurând şi rugându-mă în gând. Şiragul de scoici şi bănuţi pe care-l port pe cap mi se încurcă în păr. Mi-l scot şi mă târăsc pe cioturile mele până mai încolo, cutremurându-mă de umilinţă şi dorindu-mi din toată inima să nu cad. Pieile de capră în care îmi sunt înfăşurate cioturile se umplu de praf. Mă opresc la câţiva guz-i mai încolo.

Acum întoarce-te cu mâinile pe cap, îmi strigă tadjicul. Fă stânga-mprejur.

Îi dau ascultare şi cioturile mă dor.

Când mă întorc iarăşi cu faţa la el, uriaşul cel negru îşi roteşte mâna, iar tadjicul îmi tălmăceşte:

Te rog să te întinzi cu faţa la pământ şi cu picioarele depărtate.

Refuz! ţip scandalizată. Ceea ce-mi cereţi mă dezonorează!

Tadjicul nu mă ia în seamă, ci îmi zice doar:

După ce-o să te-ntinzi la pământ, sergentul o să vină să te percheziţioneze, să vadă dacă n-ai vreun exploziv la tine.

N-ai auzit ce-am zis? Nu fac aşa ceva.

Dacă o să faci ce-ţi ordonă ei, ţipă el dintr-odată la mine, o să-ţi încredinţeze mai repede cadavrul fratelui tău.

Mă uit la el îndelung. E scăldat tot în sudoare. Nu-mi dau seama dacă minte sau nu, însă glasul i-a devenit clar rugător.

Mă las încet pe burtă la pământ.

Tăcerea mă învăluie cu totul, nu-mi aud decât bătăile inimii.

Când întorc capul, văd că, de-acolo de unde stă, ceva mai departe de mine, tadjicul şi-a ferit privirea. Aici, lângă mine, uriaşul se duce la căruţ şi scotoceşte prin el cu ţeava puştii. Îl răstoarnă cu băgare de seamă şi îi cercetează conţinutul. Apoi îl întoarce cum era şi o ia spre mine, vorbindu-mi pe un ton neaşteptat de potolit şi blând. Trece pe lângă bughra întinsă pe jos fără să-i dea atenţie. Îmi ia mâinile şi mi le întinde bine pe pământ, deasupra capului. Când îi simt atingerea, mă încordez toată şi-mi închipui că m-am prefăcut într-o stană de piatră. Închid ochii şi mă afund în mine însămi.

După ce termină, mă ajută să mă ridic şi-mi pune iarăşi mâinile pe cap, apoi mă mai percheziţionează o dată. Îşi face treaba bine şi discret, vorbindu-mi fără oprire, şi mă bucur cumva că glasul îi tremură un pic – şi el se teme la fel de rău ca mine. Hotărăsc să-mi pironesc ochii pe bocancii lui, neaşteptat de mici pentru un om de statura sa. Cumva, mă simt mai liniştită.

Când în sfârşit se dă ceva mai încolo, îl simt cum se linişteşte dintr-odată. Îşi ţinuse răsuflarea şi acum dă cu putere aerul afară din plămâni. Când dă să cerceteze bughra, mă las moale, sprijinindu-mă de el. Nu-mi pot stăpâni tremurul. Mă ţine câteva clipe cu blândeţe.

OK? îmi zice răguşit, bătându-mă pe umăr. OK?

Îşi scoate casca şi le strigă ceva tovarăşilor săi, cu uşurare în glas. Îmi face semn să mă duc înapoi la căruţ, întinzându-mi o mână drept sprijin, însă nu-l iau în seamă, mă duc înapoi singură, culegându-mi bughra de jos. Toţi trăgătorii s-au ridicat în picioare. Încordarea din aer se risipeşte. Tadjicul tot nu se uită la mine, poate aşteaptă să-mi pun iarăşi bughra, însă eu o arunc doar în căruţ şi mă trântesc peste ea, fără să mai ţin seama de ce se cuvine şi ce nu. Dinspre şirul de soldaţi izbucnesc urale, însă nu-mi dau seama pe cine ovaţionează, pe mine sau pe tovarăşul lor. Îmi vine să plâng, mă simt cu totul sleită de puteri.

Uriaşul se duce până la sublocotenent. Stau de vorbă o vreme şi trimit soldaţii înapoi în garnizoană. Când se întoarce, sublocotenentul vine cu pas vioi spre mine, însoţit de doi soldaţi, cu tadjicul ţinându-se după ei ca un câine. Sublocotenentul e tuns chilug, i se vede scalpul roz şi lucios. Se opreşte în faţa mea şi face o plecăciune mult prea adâncă, un umil salut pe care tadjicul se grăbeşte să-l imite. Înţeleg ce vor de la mine: să stăm la taclale, acum că mi-au răpit orice demnitate.

Salâm, zice ofiţerul. Pace.

Vorbeşte mai departe şi tadjicul tălmăceşte:

Sublocotenentul Ellison speră că nu te-ai speriat.

Îmi amintesc cum m-a învăţat tata să nu-mi plec spinarea când dau de greu. Nu zic nimic.

Apoi tadjicul spune:

Sublocotenentul doreşte să-şi prezinte cele mai sincere scuze prin intermediul meu, însă speră să înţelegi că n-a avut de ales.

Acum ofiţerul zâmbeşte şi mi se adresează de-a dreptul, vorbindu-mi foarte lent, tare şi răspicat, de parcă ar avea de-a face cu o imbecilă. Tadjicul tălmăceşte:

Sublocotenentul spune că nu şi-a dat seama cât de tânără eşti. Spune că-i aminteşti de sora lui – sora lui mai mică –, studentă la colegiu. Vrea să se facă doctor. Poate o să vină să profeseze în provincia Kandahar.

Mă gândesc la surioara mea Fawzia, moartă atât de tânără, şi mă uit mai departe la el, cu chipul neclintit.

Sublocotenentul spune că bunicul lui a muncit la construcţia autostrăzilor de la sud de Kandahar, după al Doilea Război Mondial.

Aşa, şi? îmi zic uitându-mă în altă parte.

Glasul sublocotenentului şovăie o clipă. Apoi îi zice ceva tadjicului, recăpătându-şi aplombul, iar tadjicul îmi spune:

Sublocotenentul ar dori să-ţi pună câteva întrebări.

Amrikâyi-ul scoate un ketâb şi-şi ţine qalam-ul pregătit să scrie. Îmi zâmbeşte încurajator. Îi zic tadjicului fără să-l iau în seamă:

Nu răspund la nici o întrebare până nu-mi înapoiaţi trupul neînsufleţit al fratelui meu.

Cum ţi-am explicat deja, zice amrikâyi-ul, nu putem să facem aşa ceva. Trebuie să ne respectăm propriile legi şi regulamente în situaţii de-astea.

Nu-mi fac nici o iluzie că n-ar fi aşa, zic eu cu dispreţ. Doar aţi venit aici ca să vă impuneţi cu de-a sila legile, însă legile astea nu există pentru mine.

Tadjicul se vâră repede în vorbă:

Paştuno, mai bine l-ai asculta.

Apoi se întoarce spre ofiţer, care pare să-l chestioneze în privinţa răspunsului meu. Tot vorbesc când unul, când celălalt şi simt că tadjicul încearcă să potolească potopul mânios de întrebări al stăpânului său cu câteva fraze meşteşugite. Într-un sfârşit, îmi spune:

Sublocotenentul te asigură că dacă-i răspunzi, o să-ţi aranjeze un control medical complet, să se uite cineva mai ales la rănile alea de la picioare.

Încerc să mă adun, însă nu reuşesc să deschid gura decât după ce înghit iar şi iar în sec, iar când vorbesc, mai că nu-mi recunosc glasul şoptit. Le zic că nu vreau decât să-mi duc la bun sfârşit sarcina pe care mi-am pus-o în gând ca să părăsesc cât mai repede locul ăsta blestemat. Altceva nu-mi doresc.

Ofiţerul pare dezamăgit. Însă nu-şi şterge de pe faţă zâmbetul împăciuitor, sperând c-o să muşc din momeală, deşi e ridicol de limpede că e doar o păcăleală. Îi întorc spatele şi mă uit în urmă, la munţii mei. Undeva acolo sus e peticul de smarald al văii mele. Cu toate că încerc să îndur totul cu stoicism, din ochi mi se prelinge o lacrimă care-mi cade pe kameez-ul brodat cu flori de mâna Fawziei. Mi-e tare dor de ea, mi-e tare dor de toată lumea. Mai presus de orice, îmi doresc să mă întorc acasă, însă ştiu că uneori nu mai există cale de întoarcere.

Ofiţerul îşi drege glasul şi lacheul său se grăbeşte să facă la fel.

Atunci noi plecăm, zice el.

Vă rog, înduraţi-vă şi înapoiaţi-mi fratele, îi răspund eu.

Nu pot, spune el. Nu ţine de mine. Şi eu trebuie să respect nişte ordine.

Mă gândesc la Yusuf, cum putrezeşte chiar acum la ei în garnizoană, şi-i privesc cu mânie rece cum pleacă.

Nu mult după aceea, mă mir când îl văd pe tadjic întorcându-se cu un alt amrikâyi, păziţi ca de obicei de soldaţi înarmaţi. Sublocotenentul nu se zăreşte pe nicăieri, aşa că mă simt uşurată.

Nou-venitul se proţăpeşte în faţa mea şi, fără multă vorbă, îmi întinde o bucată de pânză maro, ţeapănă şi roasă. Îl privesc neîncrezătoare: are un chip roşcovan, neras şi ochii apoşi. Îmi vorbeşte repede, îi văd dinţii sclipind când turuie acolo, iar după ce termină, face ochii mari şi aşteaptă să-i răspund. Mă întorc spre tadjic şi aştept să-mi tălmăcească. Tadjicul îmi spune, cu o oarecare stinghereală:

Sergentul Schott a tăiat această bucată de pânză din kameez-ul fratelui tău.

Mă uit cutremurată la cârpa aia, mai s-o scap din mână.

În cele din urmă, mă aud zicându-le cu glas străin că fratele meu purta un kameez verde, pe când pânza asta e maro.

E de la sângele uscat, spune sergentul nepăsător.

Tocmai după nepăsarea lui îmi dau seama că e adevărat. Cârpa mă arde ca un drug înroşit în foc.

Şi ce vrea să fac cu ea? îl întreb pe tadjic.

Îmi răspunde cu glas scăzut:

Americanii vor să îngropi bucata de pânză în locul fratelui tău şi, în schimbul ei, să le furnizezi informaţiile de care au nevoie. După aceea poţi să pleci liniştită.

Închid ochii şi-mi îngrop faţa în cârpa aceea. Înapoia pleoapelor îl văd pe fratele meu cel curajos şi chipeş, cu zâmbetul său nelipsit de pe chip – însă îl văd şi cum moare. Îl văd cu zace frânt în ţărână, cu ochii în pământ, ruşinat de chinul prin care trec eu. Mi-aş da ultimul dumicat şi ultimul strop de apă să mai pot vorbi măcar o dată cu el. Mi-aş da bucuroasă viaţa în schimbul vieţii lui.

Tot cu ochii închişi, îmi lipesc pânza de faţă şi inspir adânc. Încă păstrează mirosul casei noastre şi al culmilor din jurul ei.

Apoi las pânza să cadă la pământ şi-i spun tadjicului:

Zi-le stăpânilor tăi că refuz. Nu mă tocmesc cu voi când sunt tratată ca o miloagă.

Tadjicul nici n-a apucat să tălmăcească până la capăt, că sergentul scoate o tabletă lucioasă şi începe să împungă cu degetele în ea. Apoi îi face semn din cap tadjicului şi se-apucă să mă mitralieze cu o rafală de întrebări.

Cum te cheamă? Dar pe tatăl tău?

Din ce trib te tragi? Câţi bărbaţi aveţi în trib?

Câţi bărbaţi din trib au dat atacul cu fratele tău? Cum îi cheamă? Cine îi va urma fratelui tău după moarte la conducerea tribului?

Câte arme deţine tribul tău? Din câte sate e alcătuit tribul tău?

Când…? Cât…? Câte…? Cât de departe…?

Singurul meu răspuns este o tăcere demnă. Nu cedez câtuşi de puţin nici când sergentul ridică vocea şi îşi apropie faţa atât de tare de a mea, încât mă împroaşcă cu scuipat. Într-un sfârşit, se dă mai în spate neputincios şi roşu la faţă, răstindu-se la mine:

Cum se poate să fii atât de neştiutoare? Oare pentru că tribul tău îşi ţine femeile închise în casă, despărţite de bărbaţi, cum e obiceiul peste tot în blestemata asta de ţară a voastră?

Nu, nu ne ţin închise în casă, despărţite de bărbaţi, îi răspund calm.

Atunci cum de eşti aşa de neştiutoare? Eşti proastă sau ce?

Am lucruri mai bune de făcut, îi zic, decât să trag cu urechea la ce vorbesc bărbaţii.

Bine, dar ai urechi, nu? Ai ochi în cap, doar nu ţi-ai pierdut simţurile!

Când te iei cu treburile, nu mai auzi şi nu mai vezi nimic.

Probabil că mi se citeşte hotărârea pe faţă, căci glasul începe să-i cedeze. Le face semn soldaţilor din spate, care mă ameninţă cu armele. Tadjicul mă imploră să cooperez, însă nu-i răspund. Se tot roagă de mine, însă se tot izbeşte de zidul indiferenţei mele până când îl lasă puterile. Brusc, tace şi o vreme doar ne uităm unul la altul. Sergentul clatină din cap, mai bate cu degetele de câteva ori, fără chef, în aparatul lui, apoi se îndepărtează, însoţit de ceilalţi.

Rămân acolo şi mă uit la cârpa de pe jos, un ultim crâmpei jalnic din vajnicul meu Yusuf.

Curând s-ar putea să mă reducă şi pe mine la tăcere, cine ştie?

Între timp, e limpede că vor să mă sleiască de puteri, căci prin faţă mi se perindă un şir nesfârşit de anchetatori. Vor să mă facă să cedez, însă, aşa cum n-o să izbutească să mă alunge, tot aşa o să rămână cu buza umflată şi de astă dată. Nu mă dau dusă până nu-mi duc la bun sfârşit datoria.

Mă uit lung la gardul de sârmă ghimpată şi la zidurile ce mă ţin departe de Yusuf. De-ar fi după inima mea, aş spulbera toate opreliştile astea, azvârlindu-le spre sud, peste deşert, până n-ar mai rămâne nici una în ţară. De-ar fi după dorinţa mea, nici nu i-aş lua în seamă pe intruşii ăştia, aş tăbărî cu mâinile goale în garnizoana lor. Aş face o groapă adâncă, i-aş lua trupul în braţe şi aş şterge ruşinea fiului mamei mele, lăsat să putrezească neîngropat. Însă mintea mă ţine prizonieră. Mintea îmi spune că dacă fac ceva necugetat, o să fiu sigur omorâtă şi n-o să mai apuc să-mi îngrop fratele – iar atunci o să rămânem amândoi nejeliţi, neplânşi şi neînmormântaţi de nimeni după datină, un dar neaşteptat din care să se ospăteze păsările hoitare. Fie că mă ţine inima, fie nu, nu am de ales: furia şi disperarea trebuie să lase loc răbdării şi hotărârii neclintite.

Aşa că aştept acolo, în ţărână, cu urechile ţiuindu-mi de atâta linişte.

Atâtea amintiri. Mă năpădesc amintirile, plutesc în aer ca firele de praf, plutesc în liniştea din jur până când îmi ajung la ureche glasurile pe care le poartă cu ele. Cine îmi şopteşte la ureche? Ale cui sunt glasurile astea?

Yusuf râde în închipuirea mea.

Nizam, prostuţo, îmi zice, vorbeşti singură.

Ştiu, frate, ştiu. Ştiu că nu-i nimeni aici cu mine. Doar tăcerea, tăcerea crudă şi neîntreruptă care-mi şopteşte la ureche. Însă cine mi-a mai rămas să-mi ţină tovărăşie, să mă aline, acum că nici tu nu mai eşti, că n-a mai rămas nimeni carne din carnea mea şi sânge din sângele meu? Tu, primul şi cel mai bun prieten al meu din copilărie. Ultimul tovarăş care mi-a mai rămas.

Vai, cum mă doare inima.

Soarele s-a înălţat pe boltă când vine alt soldat cu tadjicul. Îmi aduce un castron cu mâncare aburindă, pe care-l aşază în faţa căruţului. E tânăr, ras în cap şi se ţine ţeapăn, ostăşeşte pe picioare. Mă priveşte în treacăt, însă altfel nu i se citeşte nimic pe chip.

Pentru tine, zice tadjicul. Cei din garnizoană îşi fac griji pentru tine. Poate aşa o să-i priveşti cu ochi mai buni. E linte cu carne.

Cei doi se-ndepărtează; nu mă ating de mâncare.

Nu peste mult timp, se strâng nelipsitele ciori. Mă trag mai departe în căruţ şi castronul se pierde într-un vârtej de aripi negre. Îmi mestec codrul de pâine uscată şi mă uit cum două ciori se ciondănesc pe o bucăţică de carne. Pâinea e veche de-acum şi mi se fărâmiţează în mână. Aşa că scormonesc după nuci şi smochine.

Soldatul se-ntoarce cu tadjicul să ia castronul. Ciorile se-mprăştie croncănind gălăgioase. Tadjicul pare îndurerat. Tot clatină din ţeasta lui micuţă şi lunguiaţă.

Nu trebuia să refuzi mâncarea, îmi zice el. Voiau doar să fie amabili, atâta tot. Era un dar. După datină, n-ai voie să refuzi nici un dar. Acuma le-ai respins orice gest de apropiere şi i-ai mâniat.

Se ţine la câţiva paşi de mine şi-mi zice să-mi pun bughra înapoi pe cap. Nu pare să-l deranjeze că nu-i răspund. După chip, pare rezervat, însă şi curios.

Îşi aprinde o ţigară şi tot pufăie din ea cu ochii la mine.

E tare trist, zice el într-un sfârşit. Amândoi suntem afghânyân, cam de-o vârstă, şi totuşi în tabere duşmane. Eu sunt în slujba americanilor, pentru că talibanii i-au masacrat pe-ai mei acum nouă ani. Eram negustori prosperi din Charikar, mama era o femeie educată.

Se întrerupe să tragă din ţigară.

Cu alte cuvinte, zice el, te înţeleg, crede-mă. Numai că eu cred sincer că americanii au venit să ne ajute, să ne ofere o viaţă mai bună şi apoi să plece. Pe când tu… bănuiesc că tu crezi la fel de sincer exact pe dos, de vreme ce i-au omorât pe-ai tăi.

Eu le sunt credincioasă fratelui meu şi amintirii alor mei, îi răspund. Yusuf nu e un leş din care să se înfrupte hienele astea.

Mă priveşte fără urmă de duşmănie.

Eşti atât de curajoasă, atât de neclintită, îmi spune el cu admiraţie. N-am mai văzut femeie ca tine. Îmi pare rău că te-am făcut proastă mai devreme. Mă întreb dacă soră-mea ar fi ajuns ca tine dacă ar fi trăit.

Cum te cheamă? îl întreb brusc.

Massoud, îmi răspunde el înroşindu-se la faţă.

Ascultă-mă atunci, Massoud. Eşti un câine credincios, vândut stăpânilor tăi. Am văzut cum te porţi în prezenţa lor, n-ai pic de demnitate sau respect de sine. Nu vreau să stau de vorbă cu tine. Îmi displace tovărăşia ta.

Massoud înalţă capul şi se uită chiorâş la soarele din tării. Îşi ţuguie buzele şi oftează din greu.

N-ar fi trebuit să iasă aşa, spune el şi-i face semn tovarăşului său înarmat s-o ia din loc.

În glas i se simte părerea de rău, poate de-asta mă trezesc întrebând, în ciuda a tot ce s-a întâmplat:

Fratele meu a suferit… când a murit, adică…

Nu, n-a suferit. L-au împuşcat în inimă. Drept în inimă. A murit pe loc.

Mă bucur, spun cu voce frântă.

Ai şi de ce. A avut noroc. Unii au suferit îngrozitor.

Zi-le stăpânilor tăi că nu mă dau dusă de-aici până nu mi-l înapoiază pe Yusuf.

Şovăie. Părerea de rău îi umbreşte chipul.

Atunci o să stai aici mult şi bine, îmi zice încet.

Cum adică?

N-ai auzit ce-a zis locotenentul? O să-l ducă pe fratele tău la Kabul. După moarte, i-a fost sortit să-l ia şi să-l ducă pe sus, în aer. Aşa i-a fost scris.

Îl privesc amorţită cum se-ndepărtează împreună cu soldatul, stârnind praful cu papucii săi.

Apoi mă las pe spate în căruţ, simţind că-mi crapă capul.

Nici n-apucă s-ajungă la brâul de sârmă ghimpată ce împrejmuieşte garnizoana, că izbucnesc deodată într-un vaier ascuţit. Tadjicul înlemneşte holbându-se în urmă, iar ţipătul meu răsună pe câmpie şi se înalţă până-n munţi. Iar când ţip încă o dată, tadjicul pare să se piardă de tot. Îşi ia papucii în mână şi o tuleşte spre garnizoană, iar soldatul mă priveşte cu duşmănie făţişă. Mă izbesc cu pumnii în cap şi mă pun pe râs, însă de fapt în sinea mea plâng.

Ziua se scurge încet. Soarele se revarsă fără milă, lumina mă orbeşte pur şi simplu. Mă uit în jur pe câmp cu inimă grea. Aici o să rămân. Aici mi-e casa până la moarte. Cât de ciudată e viaţa. Pe vremuri aveam atâtea dorinţe, atâtea vise.

Mă întăresc singură. Îmi ridic faţa spre soare şi simt cum îmi pârjoleşte pielea.

Toată după-amiaza mă simt din cale-afară de tristă. Ascult sunetele ce răzbat din garnizoană. Cineva râde, altcineva strigă ceva. Râsul încetează dintr-odată, ca retezat cu cuţitul. Din când în când se aud voci cântând şi fluierând, iar uneori mai aud câte o staţie radio cârâind.

Când soarele e la apus, dinspre norii întunecaţi ce se strâng peste câmpiile de la sud începe să bată vântul. În arşiţa zilei, munţii se vedeau ca-n ceaţă. Acum ies iarăşi la lumină, înconjurând parcă garnizoana în aerul tot mai rece. Însă apusul mă umple de uimire, râd şi plâng deopotrivă când văd atâtea culori. Pot să mă bucur de el mai mult timp decât în valea noastră de munte. Acolo ziua se preschimbă în noapte cât ai bate din palme – acum e lumină şi-n clipa următoare se lasă bezna neagră ca smoala.

Seara aduce cu sine o cavalcadă de nori. Liniştea mă unge pe suflet, la fel şi absenţa reflectorului, însă când m-apuc să cânt la lăută, răsună un foc de armă şi mă opresc.

Nu după multă vreme, aerul e rece ca gheaţa. Îmi pun bughra şi îmi trag pătura deasupra. Fără să vreau, îmi strecor mâna în gaura pe care a făcut-o frăţiorul meu, Yunus. Ce scatoalcă i-a mai tras mama atunci. Ochii mi se umplu de lacrimi când îmi amintesc de ai mei. Tot nu-mi vine să cred că doar eu am mai rămas în viaţă.

Fără veste, se aprinde reflectorul. Aleargă de colo-colo pe câmp şi se opreşte asupra mea. Mă fac mică şi închid ochii. Am nevoie disperată de somn.

În zori, mă trezeşte dangătul melodios al tălăngilor. Mă ridic în capul oaselor şi mă uit în jur. Pe drumul de munte care m-a adus încoace a venit o turmă de oi, pătrunzând pe câmp. Unele au pături pe ele. Îmi atrage atenţia una albă, mai dolofană, e încă aproape miel, şi are pe ea o pătură roşu-aprins cu broderie neagră. Oile se-mprăştie pe câmp, caută iarbă, pierdute în norii de ceaţă.

În zori e frig şi linişte. Silueta neagră a garnizoanei pare mai degrabă o himeră. Când bat din palme să mi le-ncălzesc, stârnesc curiozitatea oilor. Degeaba caută iarbă de păscut pe câmpia asta uscată. Le strig încetişor şi se strâng în jurul meu. În singurătatea din jur, prezenţa lor iscoditoare îmi face bine. Îmi aminteşte de copilărie, când păşteam oile în munţi. Curând mielul cel alb vine să se zbenguie pe lângă mine, îi mângâi lâna de sub fălci şi-l scarpin pe bot, cum le place oilor cel mai mult. O oaie mai mare, probabil mama lui, vine să-l alinte cu botul şi o mângâi şi pe ea.

Pe cerul cenuşiu se înalţă un soare roşu. Îl privesc cu ochi obosiţi, de parcă stau aici de-o veşnicie. Nimic nu pare aievea când sunt atât de ostenită. Parc-aş trăi pe muchie de cuţit. Dacă-mi abat atenţia fie şi numai o clipă, simt că mă potopesc toate lacrimile pe care le ţin în mine. Uneori parcă mă cuprinde febra, mai ales acum, că ţin strâns mielul ăsta cald şi moale. Aşa că mă silesc să mă concentrez la ce am de făcut, istovită, mută.

Fără să dau drumul mielului din strânsoare, scot cuţitul pe care-l ţin ascuns în căptuşeala bughrei. Îi smucesc capul pe spate şi îi spintec iute gâtul. Nici nu apucă să scoată vreun behăit, doar dă de câteva ori din copite. În aer ţâşneşte un şuvoi de sânge, împroşcând la nimereală oile înfricoşate. Mama e scăldată şi ea în sânge, zbiară din rărunchi, holbându-se la mine de i se vede albul ochilor. Se azvârle în faţă, dar o împing cu o mână. Din arterele retezate curge mai departe sângele, mânjindu-mi mânecile bughrei şi vălul. Mă ţin cu toate puterile de mielul meu până când nu mai zvâcneşte din picioare şi, cu o ultimă cutremurare, rămâne încremenit. Atunci dau drumul cuţitului şi o alung pe mamă cu pumnii, lăsându-i pete de sânge pe lână. Ea îmi dă mai departe târcoale şi behăie îndurerată, în timp ce restul turmei se împrăştie. Într-un sfârşit, se duce şi ea şi-mi odihnesc mâinile cuprinse de tremur pe animalul mort, răsuflând din greu. Îţi trebuie nervi de fier ca să ucizi în asemenea împrejurări şi eu nu am aşa ceva. Oriunde mă uit, văd numai sânge.

De-abia atunci îmi ajunge la ureche agitaţia din garnizoană. Pe după sacii cu nisip s-au strâns buluc câţiva soldaţi, însă sunt prea departe să vadă ce s-a întâmplat. Dar Massoud tadjicul vine în goană spre mine şi se opreşte dintr-odată după gardul de sârmă ghimpată. Pare buimac.

Îi strig arătând spre miel:

În semn de mulţumire pentru mâncarea pe care mi-au oferit-o stăpânii tăi. Şi noi, paştunii, avem obiceiurile noastre când vine vorba de ospitalitate. Acum suntem chit.

Chipul i se luminează, a înţeles despre ce e vorba şi râde însufleţit.

Bravo! exclamă el. Sigur, o să le transmit. Măsoară mielul din ochi. Diseară dăm ospăţ, urmează el. Vrei să le duc eu mielul?

Nu. Zi-i căpitanului că aş vrea să i-l ofer chiar eu.

O să-i transmit. Acum e în şedinţă cu ofiţerii, dar văd eu cum îi zic.

Dă să plece, apoi şovăie. Patru soldaţi se apropie în grabă de el, în frunte cu sergentul cel aspru de ieri. Nici n-ajung bine la Massoud, că începe să ţipe la el. Tadjicul arată spre miel şi se-apucă să le explice ceva pe limba lor, însă sergentul îi taie furios vorba şi-l duce înapoi în garnizoană. Eu, una, tare mă mir că pe mine nici nu mă iau în seamă, parcă nici nu m-ar vedea. Mă uit la ei cum se îndepărtează, întrebându-mă de ce şi-au vărsat furia pe tălmaci, şi nu pe mine.

Fără să ştiu ce urmează, aştept în lumina soarelui care se înalţă pe cer. Ceaţa se împrăştie încet, soarele începe să ardă ca întotdeauna. E din ce în ce mai arşiţă. Din cercul de sânge din jurul căruţului se ridică aburi. Lumina bate în zidurile de piatră ale garnizoanei. Se revarsă asupra mielului mort – salba de sânge de la gât îi luceşte.

Când se întoarce tadjicul, e însoţit de soldaţi înarmaţi. Vin până la gardul de sârmă ghimpată. Tadjicul pare abătut. Se lasă pe vine.

Căpitanul nu-ţi primeşte darul, îmi strigă el, privind mielul parcă fără să-i vină a crede. Soldaţilor care te-au văzut ucigând mielul li s-a părut o barbarie – ei zic că femeile civilizate nu omoară animale. Am încercat să le explic că e un dar după datinile noastre, însă n-au vrut să mă asculte. Au râs de tine zicând că nu eşti în toate minţile. Eu nu înţeleg cum vine chestia asta. Nu înţeleg şi pace.

Se uită pe furiş la soldaţii care-l escortează şi care se zgâiesc la mine fără să-şi ascundă dispreţul. Îmi dau seama că-l supraveghează pe tălmaci la fel de atent ca pe mine.

Tadjicul se strâmbă.

Nu-i înţeleg pe oamenii ăştia, repetă el. Probabil de la obiceiurile lor li se trage. Au luat la ei un câine vagabond. Îi dau bucăţelele cele mai bune la masă, îl hrănesc de parc-ar fi cine ştie ce oaie de preţ, nu o potaie, cel mai murdar animal dintre toate, şi atâta îl răsfaţă şi-l mângâie, de mi se face silă. Sunt nişte oameni tare ciudaţi.

În timp ce vorbeşte, îmi dau seama că s-a tras tot mai aproape, până când tovarăşii săi au rămas la vreun guz în spate.

Şi nu-i numai asta…, spune el şi se opreşte.

Aştept să continue.

Îşi drege glasul stânjenit.

Au hotărât să te ducă de-aici.

Tresar şi mă încordez toată.

Unde să mă ducă de-aici?

În Kandahar, zice el şi face un gest vag spre sud.

La oraş?! De ce? Locul meu e aici!

Căpitanul a hotărât că trebuie să te interneze. La un spital din alea pentru oamenii care au rămas cu mintea rătăcită după război. Zice că ai nevoie de tratament medical.

Aiureli. Nu sunt bolnavă la cap. Nu mă duc nicăieri.

O să te ia cu de-a sila. S-au hotărât şi gata. O să vină încoace. Ce pot să zic? Nu am ce să mai zic.

Dintr-odată se ridică în picioare şi se uită ţintă la mine.

Ascultă-mă! îmi zice în grabă. Încă mai poţi să scapi. Fă stânga-mprejur şi pleacă. O să-i conving eu că te-ai răzgândit în privinţa fratelui tău. Nu-s oameni răi, o să-nţeleagă.

Se apleacă în faţă şi se prinde cu mâinile de sârmă.

Fă cum îţi spun, te rog. Pleacă. Fratele tău e mort, însă tu încă ai toată viaţa în faţă. Ţara noastră o să fie liberă curând. Conducătorii o să cadă la învoială. Şi atunci o să ne vedem de viaţă ca întotdeauna, fără să se mai bage peste noi nici un străin.

Se opreşte şi se uită la mine rugător.

Pleacă. Îţi pierzi timpul pe-aici. Nu înţelegi?

Atunci mă îndrept bine de spate. El se moaie de tot, cu ochii în pământ. Pare de-a dreptul nenorocit.

N-o să pleci, aşa-i? mă întreabă.

Nu.

Faci o mare greşeală.

Aşa am hotărât.

Nu poţi să-mi spui de ce?

Îmi scot vălul şi îl privesc în faţă. Ochii ni se-ntâlnesc.

N-aş putea să trăiesc cu ruşinea asta, îi răspund.

Îşi duce mâna la faţă şi-şi acoperă ochii. Fără să mai zică nimic, se întoarce şi o ia înapoi poticnindu-se, iar soldaţii îl urmează. Curând rămân iarăşi singură în soare. Deodată mă răzbeşte o sete chinuitoare şi-mi ridic burduful la gură, însă n-a mai rămas nici un strop de apă.

Îmi scot bughra plină de sânge şi-mi las părul liber. Mă uit cu atenţie la mâinile pline de sânge, la încheieturile mânjite. Palmele bătătorite sunt de culoarea cărămizii nearse. Mânecile albe ale kameez-ului le acoperă ca nişte buze de nea.

Întorc capul şi mă uit în urmă la munţi ca şi cum mi-aş privi iubitul. Culmile sunt albăstrui şi senine, de parcă ar fi decupate din cer. Crestele cele mai înalte lucesc în soare când poleite în aur, când poleite-n argint. Numai în rai mai găseşti asemenea frumuseţe.

Timpul începe să palpite cuprins parcă de friguri. Aerul dimineţii nu-i nici cald, nici rece, ci pare a avea însăşi consistenţa perfecţiunii, din care sunt şi eu plămădită.

Îmi plec fruntea şi rostesc numele tatălui meu şi pe cel al mamei mele.

Rostesc numele surorii mele, pe cel al frăţiorului meu, Yunus.

Rostesc numele fratelui meu, Yusuf.

Când ridic capul, văd cum se apropie soldaţii de mine, cu căpitanul în frunte. Şi uriaşul acela negru e cu ei, şi, din păcate, mai e şi Massoud, tălmaciul. Mă apuc să recit Şahada în gând.

Nu există alt dumnezeu în afară de Allah, iar Mahomed e profetul său…

Încep să număr clipele. Unu.

Dwa.

Dré.

Tsalor.

Acum totul ţine numai de mine. Sunt îngrozită – îmi tremură mâinile, gura îmi e pârjolită de sete.

Aştept până când umbrele li se întind în cercul de sânge.

Atunci duc mâna sub pătura cu care am acoperit mielul şi tai cu cuţitul firul împletit.

1. Om.

2. (Aprox.) Bătrân, unchi (în adresarea politicoasă).

3. Pâinici din făină albă.