Ion Vianu

Amor intellectualis. Romanul unei educaţii

Polirom 2010

© 2010 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B‑dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1,

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15‑728

ISBN: 978‑973‑46‑1679‑4

ISBN eBOOK: 978‑973‑46‑2044‑9

Această carte în format digital (e‑book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Lui Matei Călinescu

prietenului unic, plecat în timp ce scriam

această carte, pioasă amintire

Abia la bătrâneţe resimţim ceea ce în tinereţe doar ne‑a întâmpinat.

Goethe

Capitolul I - Pomul de Crăciun

Amintirile din prima copilărie sunt arareori altceva decât icoane, imagini unice, foarte scurte fragmente de acţiune, secunde de ﬁlm. Restul e reconstituire. Memoria cade, imaginaţia i se substituie. Limitele sunt neprecise. Aceste amintiri au calitatea visului, şi numai anumite circumstanţe, reconstituite, pot să deosebească între ceea ce s‑a petrecut realmente şi ce a fost vis. Există inşi care susţin că nu au nici o amintire până la zece sau doisprezece ani. Inşii fără memoria copilăriei au fobia amintirii. Se tem că ar putea descoperi lucruri cumplite în trecutul lor cel mai vechi. Uneori descoperă amănunte nesemniﬁcative, sunt miraţi de ele, ca de cine ştie ce relicvă pierdută într‑un ungher de pod. Teama lor ar trebui să ﬁe neîntemeiată; reamintirea te spală de povara pe care a tras‑o după ea, în inconştient. În ce mă priveşte, cea mai veche amintire este următoarea: sunt în biroul negru al casei din Mureşanu. Un bărbat tânăr îmi zâmbeşte (nu‑mi amintesc chipul lui, numai zâmbetul, parcă suspendat în aer, ca al pisicii de Cheshire din Alice în Ţara Minunilor), iar T. îmi spune: „uite, el e Alecu...”. Aici e un gol, dar, fără îndoială, ştiu că Alecu e fratele mai tânăr al lui T. Scena următoare se petrece peste câtva timp. Au trecut luni, ani. Suntem la masă, în sufragerie. Cineva pronunţă numele „Alecu”. Întreb: „Dar unde e Alecu?” Se aşterne tăcerea... o tăcere pe care o simt grea, Tăcerea universală... Întrebarea mea a mers în primul rând către tata. Pe el îl văzusem atunci cu fratele lui. T. tace, tăcerea devine şi mai adâncă. Atunci răspunde mama mea. Ea îşi asumă sarcina penibilă de‑a evoca insuportabilul. Spune: „A murit”. Atât spune. Iar eu întreb: „N‑o să‑l mai vedem niciodată?” şi mama răspunde înăbuşit: „Nu”. Nu mai e nici o îndoială cu privire la ce este moartea, o despărţire fără întoarcere.

Alecu s‑a prăpădit în iulie 1936, la treizeci şi trei de ani. Prima amintire care se păstrează în mintea mea, cea din biroul negru, am avut‑o atunci, abia împlinisem doi ani. Este legată de descoperirea morţii, multe dintre amintirile cele mai vechi din copilărie au o legătură, nemĳlocită sau mĳlocită, cu moartea. A doua amintire, scena din sufragerie, când aﬂu că Alecu, acel zâmbet suspendat, a murit, dă soluţia întrebării. În mintea mea s‑a format impresia că a fost după mult timp. Descoperisem prea târziu moartea lui Alecu, ca şi cum ignoranţa mea ar ﬁ fost un păcat, ca şi cum ar ﬁ fost de datoria mea să ghicesc nespusul, nespusul alor mei... Atunci am descoperit nu numai moartea, ca pe ceva ireversibil (când mama a spus că nu‑l vom mai vedea niciodată pe Alecu şi am înţeles cât de absolută e pierderea unui om), dar şi că, prin neîndemânateca mea întrebare, îl rănisem pe T., revelasem ceva din vulnerabilitatea lui. De atunci, mi se pare, am rămas cu sentimentul că ai datoria să ghiceşti suferinţele ascunse, să le împărtăşeşti cu cei iubiţi, uneori nevorbind de ele, subînţelegându‑le, şi, poate, această sensibilitate nu e străină de meseria pe care mi‑am ales‑o mai târziu.

Aceste două amintiri sunt insule de memorie într‑un ocean de uitare. Nu am nici o amintire despre unele episoade din viaţa familiei noastre care s‑au petrecut cam în aceeaşi vreme şi au fost dramatice la culme. Un rău ascuns, o primejdie insuportabilă ne înconjurase. Faţă de care moartea lui Alecu era totuşi ceva îndepărtat. T. – mi‑a pomenit de numeroase ori, dar mai târziu, primejdia vitală, încercarea prin care trecuse – a avut două grave accidente de sănătate. De două ori a avut hemoptizii, iar a doua oară hemoragia fusese atât de violentă încât era să se asﬁxieze cu sânge. Bunicul meu Ştefan Irimescu, socrul lui, care era medic şi specialist în boli de plămâni, a venit, a constatat. S‑au făcut radiograﬁi, dar nu s‑a găsit tuberculoza... boala care ar ﬁ putut da un astfel de simptom. Nici o altă cauză nu a putut ﬁ stabilită. În astfel de cazuri se recomanda (pe vremea când nu exista nici un tratament cu adevărat eﬁcient al temutei boli) un repaos absolut la pat, timp de şase săptămâni. „Absolut” însemna: nici o mişcare, precum un cadavru, perinde ac cadaver. Dar exista o primejdie de recidivă. Soluţia a fost Angeli.

Doctorul Angeli era asistentul bunicului meu, la Sanatoriul Filaret. În ﬁecare seară, după programul de la spital, venea la noi acasă, unde petrecea noaptea. Dormea în pat cu T., iar mama se culca în alt pat, în camera mea, în timp ce bona era trimisă nu ştiu unde. În cazul unei noi hemoptizii, doctorul trebuia să ﬁe acolo, în pat, să poată interveni, într-o secundă, nu în zece, cât i-ar ﬁ luat să ajungă din odaia de alături. În repetate rânduri mi-a vorbit T. despre extraordinarul devotament al lui Angeli. „Nu întâmplător îl chema aşa”, spunea el, „era cu adevărat un înger”. Acest episod, care a avut loc în 1938, cam în acelaşi timp cu revelarea, mie, a morţii lui Alecu, mi-a devenit cunoscut numai prin povestirile tatei, ﬁindcă am pierdut complet orice amintire directă. Era una dintre amintirile cel mai des evocate. Prima dată, probabil (voi repeta de multe ori aici: „probabil”) în timpul vacanţelor la Zamora, în vremea războiului, prin ’42 sau ’43, sau ’44. Nu aveam mai mult de zece ani, în tot cazul, şi, încercând să reconstitui ceea ce încerca tatăl meu să-mi transmită prin această naraţie, descopeream că nu era în primul rând primejdia de moarte prin care trecuse. El evoca devotamentul unui om care, de fapt, ar ﬁ trebuit să ﬁe un străin. Cineva care a apărut brusc în viaţa lui şi, curând, a dispărut. Din relatarea lui se înţelegea că fusese o relaţie extraordinară între ei, între omul atât de ameninţat în viaţa lui, T., având ca singur sprĳin (şi acela numai nocturn, în timpul zilei îngerul păzitor ﬁind chemat la alte treburi) pe Angeli. Doctorul petrecea noaptea acolo, nu la căpătâiul bolnavului, ci în acelaşi pat cu el, nu numai din sentimentul datoriei, nu ﬁindcă voia să-i facă pe plac bunicului meu, superiorului venerat. El însuşi, Angeli, descoperise cu acel prilej ceva unic, una dintre acele ocazii pe care existenţa ţi le oferă şi nu trebuie să le pierzi. Ce anume, nu se poate şti. Nu ştim, îndeobşte, care este esenţa preţioasă a legăturii dintre doi oameni. „Îl mai vezi pe Angeli?”, întrebam, voind să spun: pe omul acesta atât de minunat, atât de devotat. „Nu”, răspundea, „a murit”. M-a surprins tonul alb şi am bănuit că ascundea o emoţie. Murise, da, dar curând după aceea, de vreme ce eu aﬂam despre acele întâmplări la cel mult şase ani de când avuseseră loc. De ce murise? Tatăl meu nu ştia sau nu voia să vorbească depre asta. Dacă era discret în privinţa sentimentelor, aşa cum s-a spus mereu despre el, atunci vorbirea lui despre moartea lui Angeli era un bun exemplu al acestei voinţe de-a se ascunde, pentru că vorbea despre moartea lui cu un fel de neutralitate care mă umplea de mirare. „I se potrivea numele, Angeli”, spunea, dar nu spunea că, poate, Angeli se ridicase la cer, ca un adevărat înger. Însă felul cum nu spunea era foarte elocvent. Nu mai ştiu când mi-am dat seama că eu îmi imaginam apariţia şi dispariţia acelui ins misterios ca pe o hierofanie. Îngerii coboară, aducând Slava pe pământ, şi reurcă, încărcaţi de relele lumii ce se puriﬁcă în prezenţa Feţei Divine. Dintr-o astfel de alergare circulară făcuse parte şi scurtul episod dintre Angeli şi T. Aşa am ajuns eu să gândesc cu timpul, dar sunt sigur că el se temea că, spunându-mi lucrurile astfel, prea direct, va transforma acest crâmpei de viaţă în mistagogie, şi tocmai asta voia să evite. Decât o poveste cu îngeri, mult mai puternică decât ea – şi mult mai misterioasă, în fond – este povestea relaţiei dintre doi oameni, atât de privilegiată pentru amândoi şi atât de stranie, care s-a sfârşit cu o moarte. Dar nu moartea pacientului, ci a medicului. Cum să nu leg moartea lui Angeli de extraordinarul lui devotament, de evenimentul care fusese şi pentru el această întâlnire (să nu uit să spun ce mai zisese T.: „nu a vrut cu nici un chip să primească vreo plată”). Minunile supranaturale (da!) apar mai raţionale, în perspectiva asta, decât minunea unei întâlniri umane... De aici şi răceala relativă a povestirii, care, bănuiesc, avea şi lacune... dar ce lipsea din ea... nu ştiu.

Când murise Alecu, la treizeci şi trei de ani, în vara lui 1936, tatăl meu a reacţionat cu o violenţă emoţională pe care cei ce l-au cunoscut, şi chiar eu, nu şi-ar ﬁ putut-o imagina la el, un om atât de stăpânit. Timp de câteva zile, a urlat de durere. Exclama: „E un tors, e un tors”. Adică o operă neisprăvită, un bloc de piatră căruia sculptorul nu a reuşit să-i dea decât un contur al trupului, dar intenţia artistului de-a transmite o formă rămâne îngropată în opacitatea materiei. Iar dalta lui nu va mai ciopli niciodată, ﬁindcă artistul însuşi a pierit. În cazul unei vieţi omeneşti, blocul de marmură se sculptează pe sine. Prin remizele muzeelor se găsesc astfel de lucrări, neîncheiate şi neconcludente. Uneori, chiar în sălile marilor galerii, opere inﬁnit de mişcătoare, cum ar ﬁ acei sclavi michelangeleşti de la Luvru (pe care unii interpreţi îi văd ca pe o alegorie neoplatonică a suﬂetului încercând să se rupă din trup). Dar acest tors, Alecu, era menit unei aproape-uitări. Mult după aceea, mama mea a spus odată – eram numai noi doi, mi-a încredinţat acest lucru ca pe o conﬁdenţă preţioasă – că în suferinţa tatălui meu era o anumită remuşcare, a fratelui mai mare care reuşise mai bine în viaţă. Oare lumina pe care o radia, celebritatea de care se bucura deja T. nu frânaseră, chiar zdrobiseră, cariera lui Alecu? Oare existenţa nu-i apăruse, la un moment dat, lui Alecu, ca o cale prea încurcată, prea confuză pentru a continua să mai ﬁe străbătută? Iar succesul fratelui său, comparaţia, mereu păcătoasa comparaţie, îl ucisese? Ca şi cum moartea, transformându-l într-un tors în care putem bănui o intenţie fără să ﬁm totuşi siguri de ea, ar ﬁ fost o ieşire din ecuaţia vieţii, de nerezolvat. Asta spunea mama, povestindu-mi indescriptibila durere a lui T. Şi moartea lui Alecu se întâmplase cu doi ani înainte de cele două hemoptizii, din pricina cărora chiar el, T., se simţise atât de ameninţat. Acele hemoragii care puteau duce, în câteva clipe, la completa exsanguinare şi la catastrofă dovedeau cât de fragilă e viaţa, şi a lui, nu numai a lui Alecu. Această nesiguranţă îl va ﬁ vindecat şi de un anumit orgoliu, al unei existenţe care se dovedea plină de incertitudini, pândită de groaznice primejdii, mai multe decât şi-ar ﬁ putut închipui T. când era tânăr. Şi, pe o astfel de cale ocolită, la mai puţină învinovăţire-de-sine. De aceea mi-a putut vorbi, mai târziu, dar nu foarte târziu – eram un copil –, despre durerea lui, despre acest strigăt care-i ieşise din adâncul pieptului: „E un tors, un tors”. Între el şi violenţa acelui sentiment se aşezase un văl protector.

Înfăţişările bunicului meu Alexandru, după care fusese numit Alecu (aşa cum Tudor primise acest nume, Teodor, Darul lui Dumnezeu, pentru că era primul ﬁu, după cele trei ﬁice, numite alegoric Constanţa şi Victoria, şi numai la urmă, rămânând în gama latină, Cornelia)... Mă gândesc mai ales la fotograﬁile care îl înfăţişează pe doctorul Alexandru Vianu vârstnic sau prematur îmbătrânit. Sau este numai un efect al epocii, în perspectiva de azi? În acei ani, după 1910, e un om de secol nouăsprezece, cu lorgnon, cu barba potrivită în formă de trapez... Privirea are ceva intens, cuvântul care îmi vine mereu în minte este „tragic”. Sunt ochi care au văzut ceva cumplit. Lucruri pe care numai groaza sau viziunile mistice le pot prilejui. O asemenea privire se transmite de la strămoşi.

Am fost uimit să o regăsesc la anumiţi rabini. Aceştia, înveşmântaţi în complicatul costum sacerdotal, cu pălăriile cu boruri largi sau chiar cu căciuli de blană, enorme, rembrandtiene, sunt însoţiţi de tristele lor soţii cu faţa puhavă, cu părul acoperit, de ţâncii cu şuviţele de păr rituale şi ochii pierduţi ai unei copilării captive. Coboară în gara St-Moritz din Engadina la o universitate de vară mozaică ce se ţine, anual, acolo. Privirea lor, reﬂectând mileniile de persecuţii sau vecinătatea unor revelaţii cumplite, o găsesc şi în fotograﬁile bunicului.

(La Paris, deja văduv pe la 1913-14, însoţit de cele două ﬁice mai mari, Constanţa-Tanţi şi Victoria-Viky, s-a dus la spectacol, în cabaretul celebrului Aristide Bruant, Le Mirliton. Intrarea ﬁecărui client era comentată de chansonnier. „Iată-l pe pastor cu ﬁicele lui”, a exclamat artistul.)

Alecu a fost ultimul copil al doctorului şi al soţiei sale Florica. T., cu cinci ani mai vârstnic decât el, fusese primul băiat. Cele trei fete erau la casele lor, iar T. un adolescent când mama lor murise, în trei zile, de uremie. Cum fusese doliul acela neaşteptat în casa din Giurgiu a doctorului? Viaţa era pe vremea aceea mult mai nesigură, dramele familiale – mai dese. Alecu însă era cu adevărat un copil; orfan, trebuie să ﬁ suferit mult. Făcuse apoi liceul la Bucureşti, la „Sava”, îşi luase licenţa în drept tot aici, plecase la Paris, pentru un doctorat. Există scrisori către el, cu adresa: Rue Abbé de l’Épée, în cartierul Panteonului. Nu ştiu ce s-a petrecut în anii parizieni, de ce s-a întors, după ani, fără doctorat, fără nimic. T. îmi spunea mereu, parcă mi-ar ﬁ dat un avertisment: „La Paris te pierzi, sunt prea multe tentaţii, mai bine să studiezi într-o universitate germană de provincie, ca mine”. Ceea ce ştiu e că s-a îmbolnăvit de siﬁlis. Odată, a făcut un tratament (pe atunci curele de neosalvarsan erau iluzorii). Apoi, s-a îmbolnăvit a doua oară. E foarte rar să te îmbolnăveşti din nou de boala asta. A trecut printr-o mare deznădejde. Aici intervin iar amintirile lui T., amănuntele pe care mi le încredinţa. (De ce? – Cred, ca să se elibereze de o suferinţă intimă.) Alecu a urlat de durere, a plâns cu sughiţuri când a aﬂat că iar s-a îmbolnăvit de boala Venerei. (Ce curios că T. povestea drama recontaminării cu aceleaşi cuvinte cu care îşi exprimase durerea de nestăpânit care l-a cuprins pe el, pe T., la moartea lui Alecu.) Învins de boală, cu un iremediabil sentiment de ratare, se reîntorsese la Bucureşti. A participat la Criterion, cenaclul modernist în jurul căruia au fost atâtea celebrităţi şi controverse. S-a înscris în barou... A venit acel accident absurd, septicemia. A rămas un tors, eboşa unei sculpturi. Trupul lui este la Bellu, în parcela din fostul cimitir militar, unde sunt bunicii, părinţii mei.

Amintirea copilăriei mele este impregnată de dureri pudice, şoptite. Dar şi de fenomene stranii. Aveam opt ani când a murit mătuşa mea Nelly, de cancer. De data asta eram mare, am asistat de departe, prin relatările dezolate ale părinţilor, la agonia ei, extrem de lungă... luni de zile („Ce agonie interminabilă”, l-am auzit pe T. spunând. Ne închipuim că o viaţă făcută numai din suferinţe cumplite e doar o povară, dar cine ştie... „agonie” înseamnă luptă. Chiar o luptă zadarnică are un sens, un preţ). Nelly a murit, în ﬁne. A doua seară a sunat telefonul. De la Tanţi, sora ei. O veghea, în preziua înmormântării, la capela din Cimitirul Bellu. Era o noapte rece de noiembrie. În raza slabă a lumănărilor, ﬁxând chipul de ceară însemnat de lunga suferinţă, a văzut nările moartei palpitând, pleoapele vibrând. Ochii ei au alunecat în lungul trupului ascuns sub ﬂori şi au văzut pieptul ridicându-se foarte slab, rar, ritmic. Trăia! A ieşit din capelă, a reuşit să telefoneze la noi acasă. Eram lângă telefon, l-am auzit pe tatăl meu, tonul lui părea mai mult revoltat, dar şi angoasat: „Cum, trăieşte?” Cunoştea foarte bine pe un medic legist, V., căruia i-a telefonat cerându-i un sfat. Omul ştiinţei plecă pe loc la capelă, punând capăt incertitudinii: Nelly era cu adevărat moartă. „I-a pus o oglindă pe faţă”, îşi amintea tata, cu respectul pe care îl merita exactitatea, infailibilitatea ştiinţei. „Dacă trupul este în viaţă, respiră, atunci oglinda se abureşte... suprafaţa oglinzii a rămas limpede.” Nelly murise, spre uşurarea tuturor celor vii. Morţii care revin ne deranjează, ca un tren care s-ar întoarce în gară, readucându-ne în faţa ochilor, noi ﬁind încă pe peron, ei la ferestre, jenaţi, pe cei de la care ne luasem odată pentru totdeauna adio.

În viaţa mea de copil nu au fost numai astfel de întâmplări stranii, de dureri nespuse. Era şi multă iubire, iubirea mamei mele, luminoasă, inteligentă. Surâsul ei l-am descoperit de mic. Ochii i se luminau odată cu buzele, dinţii frumoşi, foarte albi, apăreau. Mama mea era plină de superstiţii, se putea întoarce acasă bine dispusă ﬁindcă întâlnise pe stradă un cocoşat sau, dimpotrivă, contrariată, plictisită ﬁindcă drumul ei se încrucişase cu al unui popă ori trecuse, din neatenţie, pe sub o scară. În acelaşi timp, era o ﬁinţă raţională, de o raţionalitate care îţi făcea bine. Odată i-am spus că sunt trist. Mi-a răspuns: „Eşti trist ﬁindcă nu cunoşti cauza tristeţii tale. Să căutăm împreună ce te sâcâie şi, când vei şti, o să-ţi treacă starea asta”. Aşa a fost, am descoperit ce mă încerca şi m-am simţit uşurat. (În acelaşi timp, luam cu ea prima lecţie de psihanaliză.) Vitalitatea ei era mare, dar avea nevoie de lungi momente de odihnă, pe care trebuia să le respectăm.

De la ea am aﬂat că există Marcel Proust. Îl cunoştea admirabil, se plimba în lumea personajelor din À la Recherche du Temps Perdu mai bine ca în povestea familiei ei, cu numeroase referinţe şi comparaţii la prezent, la societatea în care evoluam. Nu era totdeauna greu. Odată, a sunat telefonul şi o voce de bărbat cu accent francez a cerut să vorbească cu domnul Tudor Vianu. „Nu e acasă”, a răspuns mama. „Cine sunteţi?” „Antoine Bibescu”, a răspuns vocea. „Dar dumneavoastră cine sunteţi, o rudă?”, a continuat, cu o pronunţie graseiată şi o stângăcie boierească ce ar ﬁ putut ascunde şi aroganţă. „O impertinenţă de tip baron Charlus”, a comentat mama, amuzată.

Însă mama m-a pus faţă în faţă cu o sarcină greu de suportat, de care mi-am amintit mereu până azi. Într-o zi de vară, în vacanţă, cuprins de un fel de lene, de dorurile neînţelese ale unui băiat de zece ani, i-am spus că mă plictisesc. Vocea ei drăgălaşă s-a făcut aspră. „Un băiat deştept (mă întreb dacă n-a spus: ”un om„, extinzând porunca) n-are voie să se plictisească”, a spus. „Citeşte!” Apăsa asupra mea posibilitatea celui mai mare blestem care poate exista: plictisul. Plictisul care face timpul inutil „şi întreaga ta viaţă”, mi-a spus, mult mai târziu, o persoană căreia i-am povestit această scenă, „n-a fost decât o străduinţă să dezminţi că te-ai putea plictisi, că te-ai putea face vinovat de acest păcat”.

...Parterul casei noastre l-am descoperit de pe scara interioară sculptată în goluri de aspect ﬂoral, în lemn. Prin acele goluri, de unde-l văzusem prima oară pe Alecu, priveam jos casa de cărţi cu ziduri de cărţi, prelungindu-se în intrânduri, căţărându-se pe scări... cărţi legate, îngrĳite, cele mai multe, cărţi de toate mărimile, enciclopedii, dicţionare, romane, tratate grele de ﬁlosoﬁe. Înainte să învăţ a le citi, ele au fost acolo, ca o provocare. Descifram titlurile, scrise cu capitale, aﬂam câte ceva despre cei ce le scriseseră. În frânturi de conversaţie surprindeam nume ca Eminescu, Proust. Le citisem pe cotoarele cărţilor.

„Biroul negru” se deschide în întregime în salon, de care-l desparte doar o boltă. Se numeşte aşa ﬁindcă masa de scris, destul de lungă, sculptată pe margini, cu picioare ca labele leului, bibliotecile până în tavan, ﬁşierul, toate sunt negre. În spatele mesei este un fotoliu de piele cu ţinte aurii. În afara fotograﬁei lui Alecu, cu zâmbetul lui melancolic, dar plin de drăgălăşenie, mai sunt două portrete: o gravură înfăţişând un om vârstnic, cu o privire destul de rea, cu fruntea pleşuvă şi două ciufuri albe în părţi ca două coarne de diavol. E îmbrăcat cu o haină de catifea neagră, care mă face să înţeleg că este din vremurile trecute. „Cine este?”, întreb, şi T. îmi răspunde, reuşind să mă mistiﬁce: „Un unchi bătrân de-al meu, onchi Schopi”. Mult timp l-am crezut, iar când a venit timpul am aﬂat că era ﬁlosoful Schopenhauer. A fost cel mai inteligent om, raţionamentele lui erau uimitoare, era un spirit în acelaşi timp speculativ şi practic, se pricepea bine nu numai la ﬁlosoﬁe, cunoştea economia, politica (citea regulat ziarele englezeşti!), părerile lui despre orice subiect de istorie, de morală, de viaţă practică sunt interesante şi azi. Dar era mizantrop, a adăugat T. Ura oamenii. De pildă, scos din ﬁre, a lovit odată cu bastonul o bătrână cerşetoare care-i cerea pomană. Urma o tăcere, ne întrebam cum e posibil să ﬁe date împreună atâta înţelepciune şi atâta odioşenie. Mai discretă era o fotograﬁe a unui ins cu trăsături ﬁne, cu ochi investigativi: alt ﬁlosof, Bergson, pe care am înţeles repede că trebuia să-l venerez. Bergson încercase, mi-a explicat mentorul meu, îndată ce am putut sau chiar înainte să pot înţelege asemenea lucruri complicate, să se ridice deasupra conﬂictului dintre religie şi ştiinţă. Dumnezeu nu a creat natura cu toate formele ei, ci a înzestrat-o chiar pe ea, natura, cu puterea de a crea, i-a dat un „elan vital”, un primum movens, dar şi puterea de-a imagina soluţii noi. Natura nu încetează să inventeze.

În partea cealaltă a casei este „biroul mic”, unde

T. se poate izola printr-o uşă groasă de stejar (celelalte încăperi comunică între ele). Geamurile mate cu granulaţie, întărite de vergeturi metalice dau un aer medieval încăperii. Decorul este voit imitat după gravura lui Dürer „Der Heilige Hieronymus im Gehäus”, „Sfântul Ieronim în chilie”. Nu lipseşte decât leul de la picioarele sfântului. Masa de scris se aﬂă în faţa ferestrei, o lampă pusă pe birou e mereu aprinsă. În spatele celui ce stă la birou se aﬂă laviţa, un divan cu capace, unde se găsesc manuscrise, acte, cărţi, într-o ordine relativă. Laviţa poate servi şi pentru siestă, destul de spartană de altfel, care greu se prelungeşte, duritatea lemnului neﬁind atenuată decât de nişte perne mari. Fotoliul de lemn de la masa de scris are spetează înaltă, stai aşezat pe o suprafaţă dură, perna acoperită de catifea nu e groasă.

Îmi puteam imagina cum se face o carte, de vreme ce îl vedeam pe T. scriind, iar cărţile scrise de el stăteau martore că foile de hârtie, printr-un proces necunoscut mie, ajungeau să se transforme în volume. Actul scrierii era supus unui ritual bizar. Scria cu creionul pe coli îndoite în două, pornind din colţul din stânga sus. Primul rând conţinea cel mult un cuvânt, apoi, la mĳloc, acoperind întrega diagonală a paginii, devenea excesiv de lung, după care din nou rândurile se scurtau şi se isprăveau cu un cuvânt scurt, să zicem „şi”. Când am învăţat să citesc, mi-am dat seama că scrisul acela era ilizibil pentru oricine altcineva în afară de autorul lor, un obiect de folosinţă pur personală (şi niciodată nu l-am putut citi, cum n-au reuşit nici editorii lui, mai târziu). Apoi, ciorna era transcrisă pe nişte coli albe liniate, cu o consistenţă aproape de carton, de un format înalt, cum n-am mai întâlnit. De data asta scria cu stiloul. Caligraﬁa era impecabilă, ca şi fraza. Multe scrieri erau textul cursului, pe care îl pregătea timp de o săptămână, îl rostea deci citind. Aceste foi mergeau direct la tipograﬁe, cursul se prefăcea într-o carte.

Nu aveam voie să pun mâna pe stilou. Nu era un obiect de vulgară consumaţie, ci o unealtă de preţ, la care nu puteai să ajungi decât după o prealabilă ucenicie. Un soi de interdicţie sacră funcţiona: copiii nu scriau cu stiloul... După tăbliţa de ardezie pe care zgâria un „condei”, aveam drept la tocul cu peniţă şi la călimară. Există o ierarhie a iniţierilor în arta scrisului.

Iată o amintire din camera lui Hieronymus:

„Zeci de ani de zile mai târziu, după ce îmi isprăvisem psihanaliza, mi-am amintit o întâmplare: trebuie să ﬁ avut patru sau cinci ani, nu cred că împlinisem şase. Am intrat in odaia de lucru a tatălui meu; m-am apropiat de birou. Am luat în mână stiloul lui, parcă-l văd, un Pelikan gros, verde. I-am deşurubat capacul şi am început să mâzgălesc pe un blocnotes. Nu ştiam să scriu, trăgeam linii întâmplătoare, ca un tânăr cimpanzeu enervat. Nu ştiu cum, am fost cuprins de un soi de furie. Am început să apăs violent stiloul. Peniţa mare, de aur, o peniţă pentru oameni cu meseria scrisului, nu pentru copii proşti, s-a despicat şi s-a îndoit. Obiectul util şi elegant a devenit o epavă hidoasă, crăcită. A venit tatăl meu (ca Dumnezeu descoperind ce se petrecuse în Rai, păcatul originar). Mă chemă. Avea vocea strangulată. Era palid; mi-a spus: «Ce ai făcut? Ai distrus unealta cu care muncesc!» Era el însuşi distrus... nu putea, nu că n-ar ﬁ vrut, să mă certe. Am rânjit cu cinism (e oribil cinismul copiilor), riscând o palmă care n-a venit. Dar în fundul suﬂetului simţeam o părere de rău adâncă. Cu această ocazie am descoperit ce e remuşcarea”¹.

O, dacă aş putea să-mi amintesc umoarea neagră a acelei după-amieze de singurătate (am impresia că tocmai se întuneca şi nu ştiam să aprind lampa de pe masă), plictisul crud, indolenţa păcătoasă care m-au făcut să mă apropii de masa de scris a tatălui meu... Suﬂetul meu de copil a intrat într-un proces complicat. Am vrut, la început, să mă joc. Dar sunt sigur că, înainte de-a pune mâna pe stilou, un adevărat stilou cu peniţă (nu ca acele palide surogate de stilou, cu bilă, care au apărut mai târziu şi au suprimat putinţa de-a scrie mai gros sau mai subţire, distrugând, de fapt, caligraﬁa), o posăceală ciudată mă stăpânea. El deţinea secretul, iar mie, eram sigur, imitaţia nu avea să-mi reuşească. Cu toată lipsa mea de experienţă, ştiam, aveam certitudinea chiar, că nu voi reuşi să scriu ca el. Jucam un joc prea tare pentru mine. Pe măsură ce hârtia se scămoşa, zgâriată de puternicul vârf de iridiu, mă încăpăţânam, apăsam din ce în ce mai tare şi mai nervos, aşa cum un barbar orb rupe corzile unei viori crezând că ţine în mână un ferăstrău. Când s-a prefăcut ciuda în dorinţă de distrugere? Cât de negru îmi era suﬂetul când, cu un rânjet sinistru, m-am bucurat de suferinţa lui? Cât timp a trecut până când a început să-mi pară rău? Au fost două mişcări simultane ale conştiinţei sau una a crescut din cealaltă? Nu pot răspunde.

Sunt întâmplări care fac parte din educaţia mea sentimentală.

...Între biroul negru şi camera lui Hieronymus se aﬂă un spaţiu în formă de L: sufrageria şi holul. Locul unde se petreceau mesele şi serile în familie, locul unde se găseşte radioul (trăim pe vremea Radio Days). Se transmiteau concerte la radio (aşa cum notează M. Sebastian, eram la curent că în ziua de..., la ora..., se va transmite de la Viena concertul 5 de Beethoven cu.... Walter Gieseking). Tot la acel radio am auzit, în altă zi, o voce încărcată de o energie scelerată, care m-a umplut de ﬁori: Hitler. În liniştita, armonioasa noastră locuinţă pătrunsese diavolul, un moment... Sunt tablouri pe pereţi, tablouri de maeştri români cunoscuţi, dar nu dintre cei mai celebri. Târziu, au cumpărat un Pătraşcu. Există un Ţuculescu dinaintea manierei simbolice folclorico-angoasante, cu ochi ce te privesc printre geometrii populare, un peisaj cu contraste puternice între verdele ierbii şi pământul roşu (şi de atunci nu pot să văd un pământ roşu fără să-mi spun că este ca în acel Ţuculescu). Este şi un Dărăscu reprezentând un canal din Olanda, într-o lumină discretă, aproape gri, de o nobleţe liniştită, care m-a scutit să ﬁu surprins de calitatea luminii, mai târziu, când am ajuns în Nord. O natură moartă de Lucian Grigorescu, cu evantai şi cărţi, cu un vas de fructe, din sticlă. „Poţi picta transparenţa”, a observat odată T., „lumina nu trece la fel prin toate obiectele... lumina capătă culori, culorile se luminează”. Sunt tablouri, covoare peste tot, pe jos, pe pereţi, orientale, dar şi unul avangardist, cubist, semnat pe toată lărgimea lui: „Maxy”, chiar la intrare. Sunt canapele, sofale. Una chiar la intrare, de inspiraţie Modern Style, mai comodă decât aspra laviţă din biroul mic.

Dintre ferestrele dragii noastre case şi din priveliştile la care pot ajunge lipindu-mi nasul de geam (şi, la început, ridicându-mă în vârful picioarelor), lăsând o urmă de abur în dreptul nasului şi urme umede de buze ca un sărut, prezentă îmi rămâne cea de la ferestra îngustă din sufragerie. În faţă se ridică un bloc cenuşiu zugrăvit în calcio vecchio. Proprietăreasa este o femeie uscăţivă, domnişoara Mumuţa Georgescu. De la servitoare am aﬂat că e fată bătrână (şi ele mi-au explicat, râzând, ce e aceea o „fată bătrână”). A trăit multă vreme şi, parcă pentru a compensa ceea ce se presupune a ﬁ o neîmplinire, nemăritişul, nu s-a schimbat deloc. Avea peste optzeci de ani în timpul regimului democrat-popular, care o dăduse afară din apartamentul naţionalizat şi o trimisese în subsol. Capul ei, smochinit din naştere, se zărea prin meschinele deschizături ale pivniţei ca un cap tăiat, şi te mirai că acel segment de trup mort cuvânta, negociind cu un oltean câte un kil de mere. Mi s-a părut că nu a murit; a dispărut. Nu m-aş mira să reapară într-o zi, cu silueta ei deşirată, cu taiorul de proastă calitate, ultradecent.

Se mai văd de la fereastră câteva prăvălii, situate la parterul blocului Mumuţei. Este băcănia domnului Corcodel; mai este tutungeria, ţinută de coana Mărioara, cea care a pătruns departe în timp îmbătrânind îngrozitor, la postul ei de tutungioaică. La urmă nu mai putea munci şi locuia tot la subsol, capul ei tăiat, clămpănitor ca al fostei proprietărese, stând la o deschizătură depărtare de al Mumuţei (pe Mărioara am văzut-o moartă, am văzut sicriul ei scos din casă când eram deja doctor şi aveam copii). Mai pieritoare a fost o femeie adorabilă care stătea de vorbă cu mama, câteodată, în faţa casei. Aveau acelaşi surâs, ai ﬁ zis că erau surori. Jeni Acterian nu a mai reapărut într-o bună zi, nu am mai auzit vorbindu-se de ea. O „boală necruţătoare o răpise”, tânără, aşa cum aveam să aﬂu când eram bătrân, din jurnalul ei, târziu apărut.

Cel mai mult mă impresionează felinarul din faţa casei. Soclul, sculptat, purtând însemnele oraşului, suportă lampa propriu-zisă de forma unui trunchi de piramidă inversat. Una din suprafeţele de sticlă are o uşiţă. La căderea serii un ins îmbrăcat în uniformă (uniforma angajaţilor primăriei) vine, înarmat cu un băţ cu cârlig, şi deschide uşiţa aﬂată la înălţime. Cu acelaşi băţ întoarce un mic robinet şi, deodată, începe să pâlpâie lumina felinarului cu gaz. Apoi pleacă mai departe în lungul străzii, repetând gestul. Abia se apropie seara, aşa încât lumina becului de gaz nu schimbă ambianţa. Dar, pe măsură ce se adânceşte întunericul, ﬂacăra pâlpâitoare devine tot mai luminoasă, în jurul ei se concentrează resturile realităţii, norişorul de ţânţari, ploaia şi fulgii de zăpadă, siluetele celor ce trec. În ianuarie, odată cu marile ceţuri, becul apare estompat. Este ceva salvator în acea mică ﬂacără... lumii i se mai dă o şansă, pentru ziua următoare. Nu m-am trezit niciodată atât de devreme, dar am aﬂat că, în zori, acelaşi funcţionar municipal a cărui sarcină depăşea cu mult confortul urban, o ﬁinţă fantastică ce regla trecerea de la zi la noapte şi de la noapte la zi, reapărea şi stingea mica ﬂacără de gaz.

…Câţiva ani mai târziu a venit în apartamentul de la parter N. Balotă, care scrie despre această vizită în Caietul albastru: „În multe privinţe, atmosfera din casa Vianu se aseamănă cu aceea din vechea noastră casă, spulberată acum după expulzarea noastră din ea. Casă burgheză, europeană, a unor intelectuali de solidă cultură umanistă, liberală, lipsiţi de orice fel de prejudecată naţională, cunoscători şi vorbitori de limbi străine. Sunt, desigur, şi deosebiri. În deprinderi, gesturi, expresii, recunoşteai în casa părinţilor mei inﬂuenţe central-europene, inexistente în casa cuplului Vianu, unde simţi în schimb adieri pe care le-aş numi balcanice, dacă n-ar veni mai de departe, din Orient”. Are dreptate: în vechile case moldo-valahe, de pildă la bunicii mei, la Filaret, întâlneai aproape obligatoriu un „salonaş turcesc”, mese cu incrustaţii de ivoriu, tablale, platouri sau ceainice de alamă cu gât de lebădă, canapele adânci în care te înfundai. În generaţia următoare, „salonul turcesc”, loc prestigios în astfel de locuinţe, dispăruse, dar nu şi aluzia orientalistă, pe care tânărul Balotă o surprinde. Ca şi unele obiceiuri amintind Orientul sau Sudul. „Liviu Rusu”, scrie Balotă, „având ca întotdeauna un mic dinte împotriva lui Vianu, aﬂând că-l văd din când în când, îmi scrie, printre altele, că nu poate înţelege programul confratelui estetician: «Mi-a spus, că are obiceiul să se culce în ﬁecare după-masă. Dar ştii, dragă Balotă, se dezbracă la pĳama ca noaptea, şi doarme...» În gura bistriţeanului, fost elev al liceului german”, comentează Balotă, „siesta meridionalului Vianu este un păcat capital...” Da, este adevărat, T. făcea o siestă la începutul după-amiezii. Nu se dezbrăca în pĳama, cine îşi imaginează că aşa făcea e un necunoscător al ritualurilor oriental-meridionale. Siesta nu se face în pat, e un moment de zăbavă, prielnic ideilor bune. „Cine face o siestă are două dimineţi”, reﬂecta T.

Cum nu a descoperit Occidentul, prea grăbit, preocupat de folosirea drămuită a timpului, cum a putut să treacă pe lângă această ﬁlosoﬁe de viaţă? Mai târziu, aproape de sfârşit, T. spunea, în glumă: „mă îmbăt de lumina spiritului meu”. Voluptatea de-a gândi, de-a simţi funcţionarea minţii tale e o beţie uşoară, fără consecinţe ﬁziologice dezagreabile. Cine a cunoscut această intoxicare superioară nu se mai desparte de ea. Goethe, cred, nu făcea sieste post-meridiane, dar lunga scenă a deşteptării bătrânului geniu din Lotte la Weimar, străbătut vĳelios de o mulţime de stări, de la excitaţia sexuală convertită în meditaţie estetică la preocupările zilei care venea, trecând prin amintirea prietenului, singurul cu care putea vorbi, comunica de la egal la egal, Schiller, această lungă deşteptare, spun, îl face pe povestitor – Thomas Mann – să atribuie eroului său, geniului, următoarea reﬂecţie: „Omul nu poate rămâne multă vreme înăuntrul conştientului, trebuie din când în când să se refugieze în inconştient, pentru că acolo trăieşte rădăcina lui”. Cufundarea în inconştient este o regăsire a izvorului Castaliei din adâncurile pe care le vedem prin întredeschidere, unde nu păşim niciodată. A gândi e înaltă, vertiginoasă beţie, care aspiră la „rădăcină”.

Mai târziu am început să mă întreb dacă nu era, oprirea în miezul zilei, şi altceva. Sau dacă nu simţea, el, ceea ce şi eu am simţit mai tarziu: siesta nu e numai un popas în alergarea în Lumea dezagreabilă, vulgară sau doar agasantă. E o tentativă de-a opri o clipă urâtul existenţial. E o răsuﬂare adâncă, o sinucidere temporară care te ajută să-ţi reiei, reînviat, călătoria prin lume. Autodizolvarea aceasta nu te duce decât în buza neantului, nu te lasă să cazi în hău; ceea ce cauţi este o binefăcătoare înviorare. Impresia mea este că T. avea nevoie de asta, cum am avut nevoie şi eu mai târziu. De aici veneau siestele cam chinuite pe laviţa din camera lui Hieronymus sau mai plăcute, destinse, pe sofaua Modern Style. Cărora le urma o a doua dimineaţă, în aceeaşi zi, cu mintea proaspătă de care ajungeai să te bucuri, cu energia de-a gândi limpede, de-a pune în cuvinte, prin acele semne aşternute bizar în diagonală cu creionul, apoi în şir, mult mai disciplinat, cu stiloul, instrument atât de complex şi de delicat – avusesem prilejul să mă conving –, cu cerneală, la un moment dat albastră, mai târziu de un violet care nu-mi plăcea, care îmbătrânea rău, încât mă întreb şi azi de ce a înlocuit-o pe cea albastră.

„Ce înseamnă cuvântul «ghicitoare»”, l-am întrebat odată pe T., iar el nu mi-a dat deﬁniţia, ci, imediat, un exemplu:

Câmpul alb, oile negre.
Cin’ le vede nu le crede,
Cin’ le paşte le cunoaşte.

„Ce poate ﬁ?” Am tăcut. „Hârtia şi scrisul de pe ea”, m-a lămurit. Am înţeles şi ce este o „ghicitoare” şi despre ce fel de păstor era vorba, era cel mai bun exemplu care se putea da, dacă te aﬂai în camera lui Hieronymus. Am descoperit mai târziu că ﬁgura, această enigmă „literară”, şi în culegerea de ghicitori a lui Eminescu.

Decorul pe care îl descriu a rămas acelaşi, de la primele mele amintiri până târziu. Au trebuit să intervină, de fapt, moartea părinţilor, însurătorile – a mea şi a surorii mele –, copiii pentru ca destinaţia încăperilor să se schimbe, unele ziduri să cadă, iar altele să se ridice, schimbând planul casei. O casă e un teatru în care se joacă multe piese. Personajele şi decorurile se schimbă. O lungă perioadă, cât am fost copil, adolescent, tinerel, s-a jucat aceeaşi piesă în acelaşi decor. Variaţii ale decorului au existat, după cum şi într-o piesă care se joacă mai multe stagiuni de-a rândul se mai înlocuieşte câte un amănunt. Pe măsură ce trecea timpul, proprietarii se debarasau de mobilierul cubist, cu suprafeţe netede şi asimetrii, şi treceau la un stil mai clasic. Epoca era, în parte, răspunzătoare pentru asta, producţia autohtonă era sărăcită de revoluţie; piesele de anticariat, în schimb, erau ieftine. Atunci au apărut în casă obiecte mai bogate, argint rusesc, ornat: fructiere ample cu tăvi, servicii de ceai, în timp ce bietul samovar electric, de inspiraţie modernă (care nu fusese niciodată folosit, ﬁindcă la noi în casă cafeaua era onorată, nu ceaiul), mereu aşezat pe o măsuţă cu roţi niciodată mişcată din locu-i, dispăru. Numai masiva sufragerie a rămas, cu masa extensibilă, şi bufetul greu, cu trei compartimente separate, care erau închise cu cheia de mama, apoi, când eu crescusem, rămăseseră descuiate, lăsând la îndemână zahărul şi dulceaţa, căci mitul „servitorilor care fură” îşi pierdea puterea în socialism, alte terori, mai eﬁciente, substituindu-i-se. Mobilele Biedermeier (scrinuri, secrétaire-uri, comode) erau acum favorite şi umplură casa. Şi alte tablouri, mai prestigioase, apărură; amintesc de un Petraşcu, o natură moartă cu ibric, alama strălucind sumbru. Venea, din când în când, un anume Ali, care se prezenta ca turc (dar mama spunea că era ţigan), ţinând sub braţ, rulat, un obiect mult mai lung ca el. Ali întindea marfa pe jos. Era un covor persan, un şiraz, sau alteori turcesc, un Ghiordez, un Hereke... Câteodată, Ali era însoţit de cineva, de un compars – proprietarul obiectului. Îmi amintesc că a venit odată cu o femeie, avea părul acoperit şi fusta lungă, cu faţa palidă ca şi cum nu ieşise niciodată din harem, cu ochii mari şi trişti. Era o văduvă, explica domnul Ali, o turcoaică din muribunda Ada-Kaleh, în avalul Orşovei, nevoită să ia calea exilului şi să dea pe nimic lucrurile din casă. Iar noi trăiam evenimentul ca pe o punere în scenă de un dramatism ieftin (turcoaica era de fapt o ţigancă deghizată, nu din Ada-Kaleh, ci din Groapă), menită să crească preţul prin excitarea emoţiilor, preţ totuşi mic, ﬁindcă în România revoluţionară antichităţile nu se vindeau. Urma totuşi o tocmeală teribilă, un joc crud care nu putea lipsi şi care se încheia totdeauna cu victoria noastră.

Amintirile cad unele într-altele, precum constelaţiile de pe cer rezultă din ﬁguri fără o altă realitate decât cea a ochilor noştri de acum şi de aici, stelele care le constituie neavând vreo altă relaţie între ele decât ﬁgurile pe care le vedem, imaginare (şarpele, Ursa...). Tot atât de ﬁctive şi de puse în scenă ne apăreau văduva turcoaică şi mizeriile ei. Chiar şi casa bucureşteană din Strada Andrei Mureşanu 33 în care m-am născut îmi apare ca un teatru cu decorurile lui efemere. Eu însumi, cel de atunci, îmi sunt, îmi sun straniu, şi totuşi de el, de Ion, mă leagă ceva, nu mai mult, nici mai puţin decât mă leagă de amintirea celor dispăruţi, a celor despre care scriu, dorinţa de a-mi întregi viaţa. Văd mesele de familie, de sub lustra din cristal de Murano (care înlocuise, la un moment dat, o lampă semnată de nu ştiu ce decorator contemporan). Dar şi momentele sărbătoreşti, ca acel întâi Crăciun ﬁltrat de memorie, cu care începe, de fapt, povestirea mea.

Multă vreme, până la naşterea Măriuchii, am fost singurul copil din familie. Singura „minune”. Mă întreb dacă ursitoarele nu sunt transﬁgurarea adunării de inşi din jurul copilului la sărbătorile de Crăciun. Eu am amintirea unor ursitoare binevoitoare. A unor priviri pline de speranţă (dar şi de mare tristeţe; unde nu e jale, nevoia de nădejde nu se face simţită; şi tocmai această natură dublă a privirii lor o percepeam obscur, ea mă umplea de plăcere şi angoasă). Fragilitatea lui T., sângerările lui misterioase ca nişte stigmate care provocaseră devotamentul sfânt al lui Angeli, doliile repetate din familie luminau, prin contrast, viaţa nouă care se întrupa în mine. În partea maternă a familiei era, de asemenea, o ambianţă impregnată de dramă. Era boala misterioasă, care dura de o viaţă, a bunicului meu, acea durere în pântece ca o arsură, care îl adusese aproape de pragul morţii, făcând din el un schelet viu. Totuşi, luptase cu boala mulţi ani, avusese o intensă activitate, ca medic, îmbinase operele sociale – lupta împotriva ﬂagelului tuberculozei în România îi datora atâta – cu îngrĳirea bolnavilor... Îşi revenise, dar îl prinsese bătrâneţea. Era bogat, stăpânea case, vii, moşii, dar nu se bucura de ele. Omul scund (faţa şi talia lui aminteau mult de mocanii oieri şi, mai târziu, „economi de oi” din care se trăgea – îl despărţea de ei abia o generaţie –, era un brun albit precoce, cu un păr bogat care îşi păstrase vigoarea, asprimea lânoasă şi la bătrâneţe, cu ochi albaştri, cu nasul coroiat) se înviora când era vorba de artă, de frumos, iar mama îşi amintea de energia lui incredibilă prin muzeele europene, în care omul slăbit şi bolnav devenea deodată de o mare vitalitate, stând în picioare ore întregi în faţa unui Tizian sau Velasquez. Mama fusese şi ea o speranţă şi o lumină pentru părinţii ei, loviţi de boala tatălui. Amintirea pe care o evoca deseori era vizita la celebrul specialist în boli digestive dr. Norden, consultaţie pentru care se deciseseră in extremis, socotindu-l pierdut pe bunicul meu. Norden îl tratase dur, nu găsea nimic obiectiv, era, după el, un caz de melancolie hipocondrică, iar de la acea consultaţie începuse să mănânce mai bine, să câştige în greutate şi în putere. Dar melancolia ar ﬁ putut şi ea ucide. O fotograﬁe a Irimeştilor de prin 1925 a ajuns la mine acum câţiva ani. E adevărat că, pe vremea aceea, oamenii nu zâmbeau în faţa obiectivului, dar aparenţa familiei este din cale afară de întunecată. Bunica mea nu mai e tânără, dar păstrează o frumuseţe orientală, cu ochi profunzi, catifelaţi, încercănaţi. Alături e Ştefan Irimescu, cu proﬁlul roman purtat de o siluetă mică, cu o expresie care se reţine cu greu a ﬁ chinuită. Mama mea (trebuie să ﬁ avut paisprezece ani) are deja surâsul strălucitor care a fost mai târziu faimos, cu dinţii albi, perfecţi, cu ochii încreţindu-se, fără exces. Veselia ei mi se pare acum forţată, parcă bravează o situaţie de nenorocire. Stă în dreapta părinţilor, iar în partea cealaltă e sora ei Monica, o fetiţă de cel mult cinci ani care pare să se amuze în faţa aparatului, nu e conştientă de ce se întâmplă. Mama fusese, ca şi mine, purtătoarea unei speranţe, promisiunea unei învieri. Ea îmi transmisese mie capacitatea de-a discerne speranţa care era investită în mine, cum fusese pusă şi în ea. Măgulirea de-a ﬁ tu alesul şi răspunderea ce-ţi revine sunt date împreună.

Ei, Irimeştii, sunt o parte a cercului care se aduna în jurul pomului de Crăciun. De partea cealaltă le văd pe surorile tatălui meu. Tanti Tanţi e corpolentă, cu un bust fabulos, dar capul şi-a păstrat ﬁneţea, ochii seamănă teribil cu ai lui T., imenşi, întrebători. Este în ochii ei o spaimă, o emoţie împietrită care vine de demult. Soţul ei, Lulu, este un distins inginer de şcoală germană, cu mustaţă, totdeauna foarte elegant, cu batistă albă la piept. Îi observ pantoﬁi lustruiţi şi ghetrele, deja în dispariţie pe atunci, în societatea timpului. Tanti Viki e singură, văduvă de curând după un soţ mult mai vârstnic, mereu platinată, prea bine coafată, mi se pare. Mai e perechea Beligrădeanu: tanti Nelly, mică, foarte vioaie, originală, copil teribil, unchiul Charles, antrenant, totdeauna cu o glumă la dispoziţie... şofer sportiv, schimbând mereu maşina, o decapotabilă; aveam de atâtea ori să aud că era un aventurier, dădea faliment o dată pe an... se vindeca de necaz dormind două zile şi două nopţi, apoi relua viaţa cu acelaşi antren. E şi Gabica, ﬁica lor, vara mea, cu părul roşu, hiperinteligentă, dezgheţată, prea. Nu i s-a adresat ea, la zece ani, doctorului Stroe cu „Doctore?” „Doar n-am păscut oile împreună”, a reacţionat numitul.

Vezi lumea în relief pentru că ai doi ochi... tot astfel, ai două familii, a mamei şi a tatei, asta îţi dă prima noţiune a adâncimii lumii, a diversităţii. Rudele mamei sunt aşa, ale tatei altminteri. În cazul meu, familia mamei era una românească tradiţională. Bunica mea era o moşiereasă mistică, o vedea pe Maica Domnului în vis, în mantie albastră, avea fantastice amintiri de la ţară, din Ialomiţa copilăriei, unde păpuşoiul creştea că abia se vedea pălăria călăreţului, iar mistreţul se refugia în porumbişte ca în adâncul codrului. Bunicul, din mocani recent veniţi în regat, îşi ascuţise raţionalismul în cei zece ani la Paris, de medicină, unde fusese simpatizant socialist. (Tatăl lui fusese om de afaceri, la Ploieşti frecventase pe Gherea şi avea, deja, opinii „moderne”, chiar negustorii, la Ploieşti, erau „radicali”.) Era un ateu convins. Un om cu convingeri generoase, militant al luptei contra tuberculozei şi un capitalist adevărat, în acelaşi timp, foarte atent la ban. Voltairian, în fond. Mama mea îşi moştenise tatăl, crezând în raţiune, cultivând literele franceze şi pictura impresionistă. Nu gusta elanurile bisericoase ale mamei ei şi nu iubea agricultura. Dar era superstiţioasă, cum am amintit, şi am înţeles prin asta că oamenii sunt contradictorii, pot ﬁ raţionalişti şi superstiţioşi, sensibili la frumos, emotivi şi acizi. Adorabili şi răutăcioşi. Asta mi-a făcut bine, mai târziu. Am devenit, cu timpul, luptând împotrivă-mi, tolerant, am cuprins contradicţiile, nu mi s-a mai părut ceva insurmontabil a le înţelege şi practica.

Cealaltă jumătate a familiei se asemăna în multe privinţe cu prima. Aveau aceleaşi gusturi burgheze. Tanţi era în comitetul parohial de la Popa Chiţu. Citea Universul. Părăsise în tinereţe un soţ adorabil curvar şi petrecuse ani lungi ca femeie divorţată. Viki adora voiajele, luxul. Pomenea în trecere de o recepţie pe Coasta de Azur la care se dusese cu hidroavionul, fără să înţelegem bine cum fusese invitată acolo. Era, în subtext şi în subton, un ceva mai hazardat sub haina burgheză a Vienilor. Mult nespus. T. era un fel de mutant. Sublimase acest dor de ducă într-o aspiraţie de refugiu în cultură şi timp. Îşi ﬁxase, tânăr, o maximă, un principiu de viaţă: iubirea lumii vechi, amor veteris mundi. Era sensibil la glorie, constructiv în carieră; prea puţin aventurier, temându-se de condiţia de anonimat a exilului. De aceea, nu avea să plece în 1947, când marea închidere a României fusese desăvârşită. Refulase aventura, soarta lui era alta, aceea de-a oferi un model „paideic”, un ideal de cultură. Şi de-a rupe inimile, prin inima lui sfâşiată.

Această lume se aduna în jurul pomului, în seara de Ajun. Că eram personajul principal nu mă pot îndoi. Fără mine n-ar ﬁ fost pomul atât de mare. Nu era o impresie de copil, vârful lui aproape că atingea tavanul.

...Şi mai era cineva cu noi. Un invitat, din afara familiei. Un bărbat mic, cu o privire intensă, ieşind de sub arcade proeminente, care ar ﬁ dat oricui altcuiva, dar lui nu, din cauza acelei priviri arzătoare, o impresie de om primitiv. O privire candidă apărea din ochii de culoarea cafelei. Costumul pe care-l purta (totdeauna aveam să am aceeaşi impresie despre hainele lui) era dintr-o stofă modestă, fără lustru. Însă presupunerea că ar ﬁ fost un om „modest”, cum se spunea la noi, cădea, ﬁindcă graseia puternic, ca un aristocrat, iar ce spunea, vorbele lui, emana o preţiozitate plăcută. Era ceva copilăros în natura lui, din pricina asta îl simţeam aproape, ca şi cum el ar ﬁ fost un copil.

Se numea domnul Papu. Edgar Papu.

Există o predestinare prin nume. Numele descrie omul. Niciodată un nume ﬁctiv nu are forţa numelui real, asta o ştiu romancierii. Îmi imaginez că numele modelului lui Raskolnikov, dacă a existat, se lipea mai bine de acel om decât „Raskolnikov”, care era totuşi o găselniţă formidabilă. Eu, cel puţin, dacă aş vrea să inventez un alt nume pentru a-l numi pe Edgar Papu, nu aş putea găsi unul echivalent. E un nume care nu sugerează întru nimic grandoarea, un destin glorios, dar are ceva curat şi limpede. O anumită energie ponderată. Papu: o mică explozie, repede stăpânită. Ar ﬁ putut să ﬁe Pappo (am întâlnit acest nume, în România), dar e prea exotic, în timp ce Papu (fără dublarea consoanei, fără acel „o” mediteranean) sună autohton, ceea ce el iubea, căci avea o cultură universală, dar ţinea la acest loc al lumii mai presus de orice. Şi prenumele Edgar, uşor manierat, rar pe la noi şi puţin răspândit pretutindeni. Nume celtic care pare să însemne, cavalereşte, „spadă norocoasă”. Nume dat de Shakespeare, în Regele Lear, ﬁului mai mare al lui Gloucester. Cel care trebuie să se deghizeze în cerşetor (Old Tom) şi-l învinge în duel pe fratele său vitreg, bastardul Edmund. Edgar. Numele idolului esteţilor şi al celor cu nobila prejudecată a inteligenţei: Edgar Allan Poe. Nume uşor preţios, căzând ca o haină bine croită, Ed-gar, cu două consoane la mĳloc, obligând la o foarte clară despărţire, ca o mănuşă provocator aruncată. Un amestec de reţinere timidă şi de elan: Edgar Papu în persoană.

Pe atunci, înaintea naşterii Măriuchii, pe vremea bolii aceleia groaznice şi misterioase a lui T. care zguduise familia, nu aveam mai mult de şase ani, poate încă nici cinci. Nu puteam şti ce căuta Edgar Papu împreună cu noi în jurul pomului de Crăciun. Dar îl percepeam prea bine.

Faptul de-a ﬁ nepereche, celibatar, mă făcea să-l simt mai aproape. De vreme ce oamenii mari vin câte doi, un domn, o doamnă. Un bărbat singur e mai aproape de condiţia de băiat, ca şi mine, acum, la cinci ani, sau câţi or ﬁ fost. Mi-l apropia şi faptul că era zâmbitor. Un zâmbet pe care, mai târziu, l-am numit „seraﬁc”, al celei dintâi cete a ierarhiilor îngereşti. Un zâmbet spontan, care avea tendinţa să adaste, fără să ﬁe stereotip.

Pe Edgar Papu l-am văzut întotdeauna drept colaboratorul cel mai apropiat al lui Tudor. Mare mi-a fost mirarea când am aﬂat că nu avusese această calitate decât mult mai târziu şi cu intermitenţe. Nu, pe vremea aceea, de Crăciunul acela îndepărtat, aproape scufundat în timp, Papu era un elev, cred eu un elev privilegiat care îşi găsea locul în familie. Dovada era că se găsea acolo de Crăciun, singur, în mĳlocul celor două familii, adunate numai pentru că eu, ultima lor speranţă, existam.

...Familia se adunase, ultimii veniţi se lăsaseră aşteptaţi, coborâseră din birja care se oprise în faţa felinarului aprins în ninsoarea rară, cu străluciri, cu birjarul, „muscalul”, masiv, într-o enormă manta, ţinând frâiele. Descopeream bradul, o siluetă neagră în încăperea cu luminile stinse. Ţinând o lumânare aprinsă în mână, mama le aprindea pe cele de pe ramurile pomului. Puţin câte puţin, apăreau globurile multicolore reﬂectând pe sfera lor obiectele într-o deformare curbă. Jucăriile, Moşi Crăciun de pluş, muţunache feluriţi, bomboane în poleială, întreaga recuzită – un miraculos făcut din derizoriu, ca să strălucească o singură dată –, prindeau şi ele lumină. Ca şi feţele musaﬁrilor, din care văzusem la început doar proﬁlurile, nasurile mari, bărbiile proeminente, piepturile generoase ale mătuşilor şi, pe măsură ce creştea lumina, alte amănunte mai liniştitoare, genele rimelate ale lui Viky, rochia cuminte cu guler de organdi a Monicăi, colierul de chihlimbar al bunicii, şevaliera cu monogramă a lui Lulu. Bunicul meu era iremediabil posomorât, dar îl iubeam pentru părul lui bogat de adolescent, cu cărare, aproape albastru de alb ce era. Începea să curgă un colind, din patefonul discret instalat într-un colţ. Mama se înălţa pe vârfuri să aprindă lumânările aşezate pe ramurile mai înalte. Rămâneau două-trei, la care nu putea ajunge. Ar ﬁ putut încerca Mărioara, jupâneasa care aştepta, cu şorţul apretat, să servească, suindu-se pe un scaun, dar nu. Mama se întorcea: „Domnule Papu...” De unde apăruse acel băţ, în vârful căruia se găsea o altă lumânare, aprinsă? Era în mâna discipolului. Cu un gest ﬁresc, rutinat, de ministrant, ridicând ochii aproape extatic, ca în tablourile baroce, aprindea ultimele lumini de sus, şi pe cea aﬂată în vârf, deasupra icoanei Sﬁntei Fecioare.

Gestul lui Papu, de-a aprinde lumânarea de sus, trebuie să-mi ﬁ amintit pe aprinzătorul felinarului. Acel om al străzii, căruia îi atribuiam puterea fantastică de-a păstra perenitatea luminii în imperiul nopţii, pătrundea acum la noi în casă şi repeta procedeul magic în noaptea de Crăciun. Niciodată, mai târziu, nu l-am putu vedea pe Papu – şi nici măcar nu mi-am putut aminti de el – fără ca într-un colţ al conştiinţei mele să nu se ivească acea imagine a aprinzătorului lumânării celei mai înalte din vârful bradului de Crăciun.

Apoi se porneau artiﬁciile şi se împărţeau darurile.

E cea mai veche amintire a mea, după aceea a imaginii stinghere a lui Alecu şi a scenelor din sufragerie, în care am aﬂat despre moartea unchiului meu şi despre moarte în general. De ce am păstrat-o e un mister. Aş putea spune că din pricina solemnităţii clipei. Din pricina luminii din vârful pomului de Crăciun la care nu se putea ajunge decât cu acea unealtă, solemn mânuită.

Am scris cuvântul „ministrant”. Nu ştiam că se numesc aşa. A trebuit să-l întreb pe prietenul Bambi cum se numesc acei copii – în copilăria mea, exclusiv băieţi – pe care-i vedeam în capela catolică de la Saint Vincent-de-Paul, „capela franceză”, cum i se zicea, nu departe de casă. Am fost acolo de câteva ori cu una dintre bone, săsoaică şi catolică (de obicei erau evanghelice). Dacă ministranţii sunt copii, atunci se numesc enfants de choeur. Invidiam ţinuta acelor băieţei, abia mai mari decât mine, cu rochiţa de tulle, cu un soi de guleraş roşu, ţinând în mână un clopoţel din care sunau limpede şi nu prea tare în anumite momente dinainte rânduite, purtând caliciul sﬁntei Cuminecături pentru a-l înmâna preotului. Cu acei pantoﬁ foarte plaţi, ca de dansator, din care ieşeau gleznele perfect modelate în ciorapi albi, pasul lor era puţin mecanic şi, de aceea, solemn. Îmi păreau de o puritate admirabilă şi, oarecum facil, îmi închipuiam că aşa arată îngerii. Nişte îngeri bine tunşi, căci nu le vedeam feţele, ci doar cefele curate.

Edgar (îl voi numi şi „Edy”, cum am aﬂat în anii ce au urmat că i se spunea, intim) era un bărbat în puterea vârstei. Gestul lui de-a aprinde lumânarea cea mai de sus a pomului de Crăciun şi mai ales faptul că, întorcându-se către el, rugându-l să o ajute, mama consﬁnţea ideea că sarcina îi revenea în mod ﬁresc îmi aminteau de copiii de cor pe care-i văzusem la Saint Vincent-de-Paul; copiii de cor ﬁind pentru mine un soi de îngeri, Papu împărtăşea şi el, ﬁresc, ceva cu natura îngerilor, asupra acestui fapt nu încăpea îndoială. Şi asta nu numai în prima copilărie, ci şi mai târziu. El făcea parte dintr-o lume supraterestră, ca şi acele călugăriţe, tot din ordinul Saint-Vincent-de-Paul. Le vedeam pe strada noastră, trecând prin faţa casei, grăbindu-se, îmi închipuiam, către un bolnav sau un muribund. Purtând pe cap coafele albe triunghiulare, enorme, ca nişte vele în bătaia vântului, cu largile lor rochii albastru închis, sau, dimpotrivă, cu părul strâns de un batic alb şi cu şorţul gri (ţinută de lucru, pe când cea dintâi era festivă), am avut de-a face cu ele chiar noi, familia noastră, în una din patimile lui T. Era prin 1942 sau 1943. Într-o zi a simţit o groaznică durere în spate. Un ilustru doctor al Bucureştilor de pe atunci a fost chemat în grabă şi, ca orice doctor celebru, şi-a băgat degetele în ochi. A diagnosticat o sciatică acută, i-a făcut o injecţie de morﬁnă. La adăpostul plăcutei amorţeli care a urmat, adevăratul rău, necunoscut, a putut să se dezvolte. Burta i s-a umplut de puroiul revărsat dintr-un abces rupt al apendicelui. A fost operat in extremis de doctorul Hortolomei acolo, la Saint Vincent-de-Paul, alături de biserica franceză, unde surori de caritate erau chiar călugăriţele cu coafele ca nişte pânze de corabie. Iar profesorul-chirurg, „profesorul doctor Omu” (aşa fusese numit într-o piesă contemporană), era un demiurg capabil să smulgă din când în când morţii o viaţă omenească. Nu pe toate: în timp ce T. era salvat, într-o cameră alăturată murea, de aceeaşi boală, un aristocrat, maestrul de vânătoare al Palatului regal, Mocsony-Stârcea. Dar în a cincisprezecea zi, când se apropia ieşirea din spital, bolnavul nostru, care-l preamărea pe doctorul Omu, pe cel care-l ţinuse cu toată puterea să nu alunece în Hades, ca Orfeu pe Euridice, dar reuşind, a simţit un rău indescriptibil, senzaţia „că se duce”. T. mi-a descris mai târziu aerul de neputinţă şi dezolare al surorilor de caritate în faţa morţii iminente, adioul împăienjinit pe care el îl trimitea lumii, intrarea dramatică a lui Hortolomei căruia i-a fost necesară doar „o secundă” să-şi dea seama că chipul palid şi transpirat, răsuﬂarea scurtă, ochii intraţi în fundul capului nu erau un semn de moarte, ci unul de viaţă: „E criza”, a spus el, cu nedesminţita-i siguranţă de sine. Un concept care venea din cea mai autentică sursă hipocratică. Dacă după cincisprezece zile de la operaţie apar simptomele acestea, ele sunt „criza”, adică un semn că suferinţa a fost lichidată, că vindecarea s-a produs. Aşa a fost, cum a înţeles într-o clipită chirurgul-semizeu. Frumuseţea conceptului clasic: crisis, pe care progresele medicinei nu-l alterau, l-a încântat pe bolnavul-umanist.

Omnes vulnerant, ultima necat. Este o inscripţie pe vechi orologii: toate (orele) rănesc, ultima ucide. O maximă pentru T., un memento mori. În mĳlocul existenţei, semnele fragilităţii s-au adunat, sângele a curs, infecţia a corupt carnea. Morţile unor tineri, apropiaţi, erau alte sfâşieri, prilejuri de melancolie grea. Dar printre noi circulă nu numai avertismente sinistre, ci şi entităţi binefăcătoare, oameni sau îngeri. Nu îngeri mitici, superstiţii, ci îngeri-oameni, mult mai eﬁcienţi în acţiunea lor spirituală. Aceste prezenţe se organizează conform unei ordini eterne, pe care lumea modernă nu o poate altera în substanţa ei. Amor veteris mundi, iubirea lumii vechi, era cealaltă maximă a umanistului. Peste mizeriile veacului – intrigi, invidii, antisemitism –, peste succesele academice, literare, care depăşeau totuşi prin intensitate pe cele dintâi, se aşeza o ordine superioară care dădea cadenţă şi somptuozitate vieţii: iubirea lumii vechi. Era un refugiu în ceva care nu putea ﬁ numit ideal, ﬁindcă existase odată – în timp ce idealul nu e compromis în nici un moment de existenţa concretă –, dar, punând mult timp între viaţa de astăzi şi ceea ce putuse ﬁ trăit odată ca demn şi frumos de o omenire acum dispărută, ridica totuşi o pavăză împotriva insuportabilei vulgarităţi agresive a zilei de azi. Atunci am auzit acea mică odă a lui Schiller:

„Nänie

Auch das Schöne muss sterben! Das Menschen und Götter bezwinget

Nicht die eherne Brust rührt es des stygischen Zeus.

Einmal nur erwichte die Liebe den Schattenbeherrscher,

Und an des Schwelle noch, streng, rief er zurück sein Geschenk.

Nicht stillt die Aphrodite dem schönen Knaben die Wunde,

Die des zierlichen Leib grausam der Eber geritzt.

Nicht errettet den göttlichen Held die unsterbliche Mutter,

Wann er, am skäischen Tor fallend, sein Schicksall erfüllt.

Aber sie steigt aus dem Meer mit allem Töchtern de Nereus,

Und die Klage hebt an um den verherrlichten Sohn.

Siehe! Da Weinen die Götter, es weinen die Göttinen alle,

Dass das Schöne vegeht, das das Vollkommene stirbt.

Auche ein Klagelied zu sein im mund des Geliebten, ist herrlich,

Denn das Gemeine geht klanglos zum Orkus hinab“²

„Nenia” antică este un cântec funerar cu caracter incantatoriu. Iar aici Schiller nu-i plânge nici pe Eurydike, nici pe Adonis, nici pe Achilles, ci însăşi frumuseţea care îi înfăşoară ca o haină strânsă pe corp, care sfârşeşte prin a ﬁ corpul însuşi al frumuseţii. Şi, ﬁindcă un plâns zeiesc însoţeşte moartea frumoşilor eroi, pentru ei se deschide o supravieţuire care este tocmai iubirea, de către suﬂetele alese, a acelui frumos care s-a pierdut. Este un cult a ceea ce a pierit şi a devenit, prin asta, etern.

Moartea care ne înconjoară, viaţa ﬁravă, prezenţele binefăcătoare şi discrete, disparente, cultul trecutului m-au însoţit de la început. Sub egida lor am făcut descoperiri, am fost aruncat în contraziceri. Ele m-au format. Pierzându-mă, cu mari ocoluri şi spre folosul meu niciodată dezminţit, m-am regăsit, mult mai târziu.

¹„Peniţa de aur”, în Marta Petreu, În lumea taţilor, Editura Biblioteca Apostrof, Cluj-Napoca, 2004, p. 172.

²„Şi frumosul trebuie să moară! Frumseţea ce robeşte pe zei şi pe oameni/ Nu clinteşte pieptul de-aframă al lui Zeus stigian./ Numai odată iubirea a atins pe zeul subpământean/ Şi totuşi pe prag, necruţător,/ Şi-a rechemat Darul,// Iar Afrodita n-a potolit rana frumosului tânăr/ pe care mistreţul cel crunt a purtat-o graţiosului trup/ Şi muma cea veşnică n-a oprit pe eroul divin/ Când, căzând la poarta scheiană moartea îl prinse./ Ci din mare urcă cu toate ﬁicele lui Nereus/Plângând pe ﬁul iubit./ Priveşte! Plâng zeii, zeiţele toate/ Că trece Frumosul, că Desăvârşitul se duce./ Chiar şi-a ﬁ o cântare de doliu în glasul iubit e splendid/ Când omul de rând trece tăcut, pe Orkos în jos.” (trad. de I.V.)