© 2015 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-5688-2

ISBN PDF: 978-973-46-5689-9

ISBN print: 978-973-46-3288-6

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Domenico Ghirlandaio (1449-1494), Înger înfăţişîndu‑i‑se lui Zaharia, frescă (detaliu), Cappella Tornabuoni, 1486-1490

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

IOAN PETRU CULIANU (1950-1991) a fost profesor de istoria religiilor la University of Chicago. Autorul unor studii consacrate privind gnosticismul şi magia renascentistă. Dintre volumele publicate la Editura Polirom: Eros şi magie în Renaştere. 1484 (2003, 2012), Jocul de smarald (2005, 2008, 2011), Dicţionar al religiilor (împreună cu Mircea Eliade, 2007), Iter in silvis (vol. I, 2012; vol. II, 2013).

Notă asupra ediţiei

Marsilio Ficino (1433-1499) e i problemi del Platonismo nel Rinascimento a fost teza de licenţă a lui Ioan Petru Culianu, susţinută pe 16 iunie 1972 la Universitatea din Bucureşti, Facultatea de Limbi Romanice, Clasice şi Orientale, în faţa unei comisii formate din profesorii N. Barbu (preşedintele comisiei), Nina Façon (coordonatoarea tezei, şefa catedrei de italiană) şi Gabriela Creţia (secretară a comisiei). Acest „lavoro di laurea in lingua e letteratura italiana”, „fatto sotto la guida della S-a Prof.-ssa Dott.-ssa Doc. Nina Façon” – după cum stă scris pe pagina de titlu –, a primit calificativul maxim şi a consfinţit statutul de şef de promoţie la secţia de limba italiană, seria 1972, al candidatului.

Teza a fost dactilografiată la un rînd, în cinci exemplare, şi are în total 146 de pagini – numerotarea nu este continuă, lipsind la unele pagini, iar filele din Appendice (Addenda în volumul de faţă), cu comentarii la texte platonice şi neoplatonice, fiind numerotate separat. Dintre aceste cinci exemplare, două au fost scoase din ţară în secret şi duse, cu peripeţii, tînărului Culianu, exilat în Italia, de către profesorul său Cicerone Poghirc, în 1975. Un alt exemplar a rămas acasă, în Iaşi, în casa familiei din str. Sf. Atanasie, nr. 13. O copie a fost dăruită de tînărul Culianu profesorului său Sergiu Al-George şi se găseşte acum în posesia lui Liviu Bordaş. Un al cincilea exemplar ar fi trebuit să se afle în fondul uneia dintre bibliotecile Filologiei bucureştene – însă nu a putut fi găsit la mijlocul anilor ’90. Nimic de mirare – Rectoratul bucureştean a refuzat în 1972 şi 1973, după „fuga” lui Culianu, să-i elibereze mamei sale, Elena Bogdan, diploma lui de licenţă, iar în 1973-1974 a refuzat să trimită copii după documentele de studii ale lui Culianu, cerute oficial de Universitatea Catolică din Milano. La mijlocul anilor ’90, numele lui Culianu nu apărea nici în fişierele Bibliotecii Academiei, deşi în librăriile din ţară se puteau găsi deja mai bine de zece cărţi ale sale traduse în româneşte.

Culianu se orientase spre un subiect de teză din Renaşterea italiană încă din 1969, din al treilea an de studenţie. Îşi alesese întîi un subiect din Renaşterea tîrzie: opera lui Giordano Bruno. Sub îndrumarea profesoarei sale, Nina Façon (căreia i-a urmat, în ultimii doi ani de facultate, cursul de istoria literaturii italiene şi pe cel de istoria limbii italiene, de cîte două semestre fiecare), a redactat şi prezentat mai multe lucrări despre Bruno: în noiembrie şi în decembrie 1969 (textele acestora nu s-au păstrat); la 24 aprilie 1971, la Sesiunea naţională a cercurilor ştiinţifice studenţeşti, „Il motivo coincidentia oppositorum nel pensiero di Giordano Bruno”, care a obţinut premiul I pe ţară; în 1972, la Sesiunea naţională, „Influenţe orientale în gîndirea lui Giordano Bruno”, distinsă şi ea cu premiul I. Se păstrează integral, în manuscris, textul în limba română intitulat „Motivul coincidentia oppositorum la Giordano Bruno”, datat „octombrie-noiembrie 1970”, 28 pp. (o copie a acestui studiu i-a fost trimisă lui Mircea Eliade), şi o versiune în italiană, de 16 pp. – pe lîngă alte fragmente în română sau italiană (un scurt fragment se intitulează „Filosofia lui Bruno – filosofie barocă”). Din 1971 – din toamna acelui an, cînd începuse deja anul V de facultate – atenţia lui s-a îndreptat însă spre neoplatonismul renascentist din secolul al XV-lea şi spre şcoala lui Marsilio Ficino. A plonjat aşadar în materialul vast al unei problematici diferite, chiar dacă înrudite cu prima. S-a bucurat şi aici de îndrumarea profesoarei sale, discipola favorită a lui Ramiro Ortiz, cercetătoare cunoscută a neoplatonismului renascentist italian, traducătoare din Ficino şi comentatoare a „activismului” ficinian, văzut ca efort de unire a umanului cu divinul. Pentru cineva care înţelegea să întreprindă un autentic studiu al operelor ficiniene, pornind, pe cît posibil, de la textele originale latine şi italiene, cele cîteva luni pe care le avea la dispoziţie nu erau prea lungi. Tînărul Culianu a citit în bună parte ceea ce se putea citi pe atunci în România privitor la materia tezei sale – cele mai multe dintre titlurile care formează bibliografia cărţilor majore din secolul XX despre Renaştere, de la Giovanni Gentile şi Eugenio Garin la Fred Bérence şi André Chastel, de la P.O. Kristeller la Raymond Marcel, au fost studiate de studentul Ioan Petru Culianu în Bucureşti, în principal la Biblioteca Academiei Române, la care avea acces din 1969 graţie profesorilor săi şi directorului de atunci, Şerban Cioculescu („Citeşte, domnule, cît poţi, cît mai mult, mai ales de la Secret, că nu se ştie…”, îi spusese Cioculescu semnîndu-i permisul de intrare). A putut găsi astfel ediţii fiabile ale unor titluri din Ficino, Bruno sau Pico della Mirandola, istorii vechi ale filosofiei, o carte rară precum Liber de Arte Chimica, atribuită lui Ficino, inclusă într-o culegere de texte publicată în 1593, sau Hypnerotomachia Poliphili de Francesco Colonna (1499). Prin Sergiu Al-George, Culianu a avut acces şi la cărţi din biblioteca lui Mircea Eliade, rămase, unele, în păstrarea familiei Al-George, la Bucureşti.

Planul conceput de Culianu pentru lucrarea sa de stat, expus într-o „Scurtă lămurire” introductivă, al textului împărţit în şase capitole, urmate de Addenda, prezintă însă diferenţe faţă de cel realizat; schimbările au survenit chiar pe parcursul redactării lucrării – se ştie că teza a fost bătută direct la maşină, în italiană, doar pe baza unor note prealabile. Astfel, cuprinsul care figurează, în original, la începutul tezei nu mai coincide în totalitate cu cel al cărţii publicate acum. (Un alt plan, încă mai timpuriu, se poate vedea pe o fişă de lucru facsimilată în volumul de faţă: v. infra, f. 34, figura 2: Schiţă pentru cuprins.) Diferenţele apar începînd de la capitolul V al lucrării, după cum urmează: „V. Academia neoplatoniciană: discipoli şi urmaşi; VI. Alchimia. Analiza lucrării Liber de Arte Chimica; Culegere de texte (fragmente). 1. Liber de Arte Chimica 2. Oratio de hominis dignitate; Concluzie generală” devin în lucrarea definitivată: „V. Academia platoniciană (notă); VI. Liber de Arte Chimica; Concluzie generală”. Culianu a restrîns spaţiul consacrat şcolii neoplatonicienilor, a renunţat la capitolul despre alchimie şi despre Liber… (tratatul alchimic va fi tratat doar succint, în două pagini, şi aproape numai din perspectiva paternităţii operei), la reproducerea fragmentelor din Liber… şi din lucrarea lui Pico della Mirandola, ca şi la tratarea aprofundată a altor subiecte, care rămîn doar enunţate în introducerea lucrării.

„Studiind şcoala lui Ficino”, scrie Culianu în introducerea tezei, „am încercat să atingem pe departe două scopuri: – să cunoaştem problematica unei filosofii înţelese ca soteria (…) – să cunoaştem formele conştiinţei imaginative din Renaştere şi rata de schimb dintre filosofie şi artă. Lucrarea de faţă (…) rămîne nucleul unor preocupări pe care sperăm să le putem dezvolta, prospera fortuna, în viitor.”

Se înţelege că o teză de licenţă care ţintea aproprierea unei filosofii văzute ca mîntuire şi considera arta ca formă de experienţă a vieţii interioare nu putea trece neobservată în anii strictei dominanţe a vulgatei marxiste. Nina Façon, avea să spună Culianu mai tîrziu, nu dăduse înapoi din faţa primejdiilor ideologice care abundau în subiectul ales de studentul ei mult preţuit. Poate că pensionarea ei grabnică, în acelaşi an 1972, nu a fost fără legătură cu sesiunea din iunie. În ceea ce-l priveşte pe Culianu, care oricum avea interdicţie de publicare încă din 1970, căruia un volum de povestiri abstruse, aflat la Editura Eminescu, îi fusese oprit de cenzură, etichetat ca „mistic” şi probabil distrus, el avea să vadă la doar cîteva zile după 16 iunie reacţia omniprezentului „căpitan Ureche” şi a antenelor sale, cînd, la „repartiţia absolvenţilor”, i se va refuza postul de la catedra de italiană, pentru care avea recomandările profesorilor săi. „Atunci”, îşi va aminti Culianu în 1974, la dispariţia Ninei Façon, „cînd fusesem nevoit să aleg ca post un sat fără şosea din judeţul Suceava”, ea îi spusese răspicat, în public: „Ţine minte, domnule Culianu, ce e bun nu piere nicăieri”. Plecat, pe 4 iulie 1972, în exil, Culianu va continua, aşa cum îşi dorise, prospera fortuna, cercetarea asupra Renaşterii şi a imaginarului ei – începută în teza de licenţă – în studii, articole, cursuri şi conferinţe, pînă la cartea sa din 1984, Eros şi magie în Renaştere. 1484.

Cartea despre Ficino şi Academia de la Careggi conţine citate numeroase şi întinse în limba latină, mai ales în cea din quattrocento. La rugămintea traducătorului şi a editorilor, Alexander Baumgarten a avut marea bunăvoinţă de a verifica şi îndrepta traducerea acestor fragmente. Modificările operate au contribuit la precizarea şi unificarea, în limba română, a terminologiei specifice neoplatonismului Renaşterii – traducătorul şi editorii îşi exprimă gratitudinea faţă de profesorul Baumgarten. Mulţumirile lor se îndreaptă de asemenea către Orlando Balaş, traducătorul fragmentelor germane din text.

Tereza Culianu-Petrescu

Memoriei tatălui meu

„Oamenii merg să admire înălţimile munţilor, uriaşele talazuri ale mării, largile albii ale fluviilor,
marginile necuprinse ale Oceanului sau crugurile stelelor şi nu se mai bagă în seamă pe ei înşişi…”

(Augustin, Conf., 10, 8. 15)¹

ὑπεράνω οὖν ὢν τῆς ἁρμονίας ἐναρμόνιος γέγονε δοῦλος

(Poimandres, 15)²

„Venerează ecoul furtunilor pneumatice.”

(Iamblichos, Symb. pyth., 7)

1. Sfîntul Augustin, Confesiuni. Ediţie bilingvă latină-română. Traducere din limba latină, introducere şi note de Eugen Munteanu, ediţia a II-a, revizuită, Bucureşti, Nemira, 2006, p. 213.

N.B.: notele lipsite de altă indicaţie aparţin traducătorului.

2. „…deşi se află deasupra armaturii sferelor, el [omul] a devenit sclav în această armatură” (după trad. A.D. Nock-A.-J. Festugière, Corpus hermeticum, tome I, Paris, Les Belles Lettres, 1960, pp. 11-12).

I. Reflectarea şi istoria

1. Istoria şi omul

O Fortuna

velut Luna…¹

Fără a face din aceasta o enigmă, să notăm totuşi faptul că cei 66 de ani pe care i-a trăit Ficino, exact între 1433 şi 1499, marchează venirea la putere, apogeul şi decăderea familiei Medici în Florenţa. Şi tot din întîmplare, în 1433-1434, Cosimo cel Bătrîn, surghiunit, s-a întors la Florenţa şi a luat puterea. Iar în guvernarea medicee, anul critic şi totodată cel al biruinţei absolute asupra duşmanilor interni a fost 1466, cînd conjuraţia pusă la cale de Dietisalvi Nerone, Luca Pitti, Niccolò Soderini şi Agnolo Acciaiuoli este descoperită şi zădărnicită de către Piero de’ Medici. Anul 1499, care urmează puţin după rugul lui Savonarola (25 mai 1498), marchează venirea străinilor în Lombardia. Lodovico il Moro care, potrivit lui Machiavelli, a fost cauza tuturor relelor din Italia, a fost alungat din Milano de Ludovic al XII-lea al Franţei şi a trăit anonim în Franţa pînă la moarte (1508).

Istoria acestor 66 de ani nu se deosebeşte întru nimic de istoria oricăror alţi 66 de ani, luaţi în considerare oricînd în timp: numai numele sînt diferite, năravurile sînt aceleaşi. Samavolniciile, nedreptăţile, violenţa şi teroarea alcătuiesc cadrul obişnuit. Omul se comportă ca şi cum ar fi veşnic şi crede că a-şi ucide semenii este legea normală a conservării. Din culmea gloriei, cîte unul mai cade şi destinul îl striveşte ca pe un vierme. Atunci cînd Iacopo Piccinino, cel de-al doilea fiu al prea puţin norocosului Niccolò Piccino, condotier al lui Filippo Maria Visconti, ajunge la o situaţie nesperată, anume că marele Francesco Sforza, fost duce de Milano, îl pune să se însoare cu fiica sa Drusiana şi-l trimite la Neapole în calitate de comandant al armatei regale, Ferdinand de Aragon îl primeşte nu prea curtenitor şi porunceşte să fie ucis împreună cu fiul său Francesco. Moartea nivelează totul: învinşii şi învingătorii sînt egali în faţa ei. În ’81, cînd se formează o alianţă între Milano, Florenţa, Neapole (în care intră deopotrivă Bologna şi Ferrara) împotriva veneţienilor şi Papei, Veneţia îl ia drept condotier pe Roberto Malatesta da Rimini, din celebra şi foarte nenorocita familie a lui Paolo şi a Francescăi. Acesta izbuteşte să-l învingă lîngă Roma pe Alfonso de Calabria, dar după luptă bea prea multă apă şi moare în decursul zilei. Cînd careva e prea îndrăzneţ, riscă să termine prost; aşa i s-a întîmplat lui Niccolò Piccino, care l-a înşelat pe Papa Eugeniu al IV-lea şi a ocupat Romagna. Veşnicul său inamic, cel care şi după moarte i-a persecutat urmaşii, Francesco Sforza, l-a învins însă la Brescia şi bravul condotier a fost silit să se retragă la Tenna, de unde a putut să scape cărat noaptea într-un sac de fidelul său servitor. Se pare că avîntul nu i-a fost prea apreciat de Filippo Maria Visconti, stăpînul său; în ’40, cînd Piccino e pe punctul de a repurta o mare victorie asupra lui Sforza, el îi cere cu insolenţă lui Filippo Maria oraşul Piacenza. O va regreta repede, căci Filippo încheie grabnic pacea cu Sforza, iar căsătoria acestuia cu Bianca Maria Visconti, atît de rîvnită şi de mult amînată, este în cele din urmă împlinită. Furia şi violenţa domină istoria ca două divinităţi tutelare. În 1478, Francesco de’ Pazzi îl loveşte pe Giuliano de’ Medici cu atîta patimă încît se răneşte el însuşi la un picior. Cînd din străfundul prăfuit al culiselor înţelepciunea şi bunătatea se străvăd o clipită pe scena lumii, spectatorii rămîn pe bună dreptate uimiţi. Aşa se întîmplă la moartea lui Piero de’ Medici. Deşi Tommaso Soderini era frate cu un exilat periculos, Niccolò, el nu acceptă cîrmuirea din Florenţa, ci îi sprijină pe foarte tinerii Lorenzo şi Giuliano. Însă revolta poporului ţine foarte puţin şi cine s-a ploconit mai ieri, mîine va zvîrli cu pietre. Cînd Savonarola nu-şi poate dovedi cu vreun miracol calitatea de trimis divin, adulatorii săi de cu o zi înainte sînt cît pe ce să-l pună la chinuri. Va scăpa de această răzbunare ca să sufere contactul purificator cu flăcările pe care i-l va rezerva Papa.

Aceste mici exemple, care sînt departe de contura un tablou al epocii şi al ticăloşiilor ei, fie particulare, fie statale, nu diferă în esenţă de toate ticăloşiile din toate epocile; şi de asemenea tot ce s-a întîmplat bun în acest timp nu se deosebeşte de binele din altă vreme. Omul s-a confruntat cu istoria mereu în acelaşi fel. E de-ajuns să-i dăm cuvîntul lui Machiavelli (Principele, 25 – Cîtă putere are soarta în mersul treburilor omeneşti şi în ce fel i se poate pune stavilă): „Ştiu prea bine cum mulţi au fost şi mai sînt încă de părere că întîmplările lumii ar fi astfel cîrmuite de soartă şi de Dumnezeu încît oamenii, cu toată chibzuinţa lor, să nu le poată îndrepta, ba chiar să nu aibă nici un leac împotrivă-le; şi de aceea ar putea socoti că n-au de ce să-şi dea prea multă osteneală cu aceste lucruri, ci să se lase călăuziţi de soartă. Părerea aceasta a găsit mai multă crezare în vremile noastre, din pricina marilor schimbări care s-au văzut şi se văd în fiecare zi, întrecînd orice previziune omenească. Gîndindu-mă şi eu uneori la acestea, sînt înclinat în parte să le dau dreptate. Totuşi, ca liberul nostru arbitru să nu fie anulat, socot a fi poate adevărat că soarta este stăpînă pe jumătate din faptele noastre, dar că tot ea ne îngăduie să cîrmuim noi singuri cealaltă jumătate sau pe-aproape. Şi o asemăn cu un fluviu năvalnic care, atunci cînd se înfurie, inundă cîmpiile, răstoarnă copacii şi clădirile, ia pămîntul dintr-o parte şi-l duce în alta; toată lumea fuge dinaintea lui, nimeni nu rezistă în faţa furiei sale şi nu i se poate împotrivi; şi cu toate că aşa stau lucrurile, nu înseamnă totuşi că oamenii, pe vreme liniştită, nu-şi pot lua măsuri de apărare cu zăgazuri şi cu diguri aşa încît, dacă apele vor creşte din nou, ele sau se vor scurge printr-un canal, sau năvala lor nu va mai fi nici atît de nestăvilită, nici atît de păgubitoare”².

Istoricii sînt în general înclinaţi să găsească nişte formule în care să cuprindă conţinutul istoric al unei epoci. Dacă e sigur că istoriei economice îi sînt cunoscute astfel de formule, istoria morală în schimb pare mai puţin potrivită spre a le accepta. Dacă e sigur că în Renaştere omul nu circula cu tramvaiul, e improbabil în schimb ca omul de astăzi să aibă o altă poziţie faţă de istorie, de destin şi de moarte. Vom spune aşadar că relaţia omului cu mijloacele de producţie se schimbă, dar nu se schimbă faţă de istorie în general; că problemele majore ale omului rămîn întotdeauna aceleaşi, chiar dacă limbajul în care sînt exprimate se schimbă cu timpul.

Cînd Michelet a plăsmuit celebra formulă cu care credea că îmbrăţişează întreaga Renaştere, „découverte de l’homme et du monde”³, urmat întru aceasta de Burckhardt, el vorbea ipso facto de o ruptură între Evul Mediu şi Renaştere. Burckhardt a considerat că Renaşterea reprezintă maxima înflorire a individului, în vreme ce Evul Mediu ar fi fost perioada supunerii individului la categoria colectivităţii, întrucît idealul medieval era supraindividual. Fără îndoială că e ceva adevărat aici, dar e şi o mare doză de exagerare. Étienne Gilson a demonstrat că Evul Mediu n-a fost chiar ignorant, că Antichitatea clasică era pe-atunci destul de cunoscută, iar omul nu era mai puţin „personal” în anul 1000 decît în 1400 (cf., inter alia, Héloïse et Abélard. Études sur le Moyen Âge et l’Humanisme, Paris, Vrin, 1938). „Il n’y a pas d’essence du Moyen Âge, ni de la Renaissance; c’est pourquoi il ne saurait y en avoir de définition”⁴, conchide Gilson (op. cit., p. 164). Iar apoi găseşte melancolia Umanismului chiar în erudiţia lui: „L’humanisme ne fut-il pas, bien plutôt que la découverte de la pensée grecque, une tentative pour la soustraire à la juridiction de la philosophie et la soumettre à celle de l’histoire, au risque d’en faire, elle aussi, une morte?”⁵ (ib., p. 221). Tot ceea ce istoria atinge, ca o ciumă, păleşte, se veştejeşte. Omul se naşte bolnav de timp („şi e risc de moarte naşterea”⁶) şi nu se poate vindeca decît abolind timpul. Evul Mediu deţinea în acest sens secretul „prezentului”, pe care Renaşterea deja îl pierduse: „Absorbé dans l’intensité du présent, le penseur du Moyen Âge n’a pas le temps de s’intéresser au passé comme tel. De l’antique, il ne retient que l’éternel présent et ce que soustrait au temps sa permanence même. «Quelle différence, demande un jour à maître Alcuin l’élève Charlemagne, y a-t-il donc entre les païens et les chrétiens?» – «Aucune, répond le maître, sauf la foi et le baptême.» Et, en effet, pour tout le reste, ce sont des hommes”⁷ (ib., p. 222). Este cunoscută opinia potrivit căreia, în Evul Mediu, prea puţin îi păsa omului de existenţa prezentă, el fiind îndreptat cu precădere către lumea de dincolo, în care ar fi găsit adevărata existenţă, lumina şi liniştea („locum refrigerii”⁸), pe cînd individul din Renaştere ar fi considerat mai validă şi sigură lumea aceasta. Într-o carte recentă (Senso della Morte e Valore della Vita nel Rinascimento, 1965), Alberto Tenenti demonstrează că acele concepţii care privesc moartea nu s-au schimbat în decursul celor două epoci, arbitrar despărţite printr-o decizie a istoricilor. (Repetăm că discuţia nu include cadrul economic al Renaşterii, limitîndu-se, în principiu, la cel cultural.)

Pentru antici, omul aflat în timp era o umbră: „umbrae somnium homo”⁹ (Pindar, Od. II, v. 135); şi o imagine părelnică (eidolon): „Nos enim, quicumque vivimus, nihil aliud esse comperio, quam simulacra et levem umbram”¹⁰ (Sofocle, Aiax, v. 125 – pentru a păstra atmosfera renascentistă, dau aceste citate în latină). El nu putea fi smuls de sub presiunea istoriei decît numai prin misteriile la care putea participa: „Selig, der Mensch, der diese heiligen Handlungen geschaut hat; wer aber uneigenweiht ist und unteilhaftig der heiligen Beziehungen, der wird nicht gleiches Los haben nach seinem Tode, im dumpfigen Dunkel des Hades”¹¹ (Erwin Rohde, Psyché, cap. Die Mysterien von Eleusis). Pentru creştini, omul era făptura cufundată în furtunile capricioase ale sorţii, pe care numai credinţa, iubirea şi celelalte virtuţi îndreptate către veşnicie o pot izbăvi. „Dar ducă-se toate acestea! Trebuie să părăsesc toate aceste preocupări deşarte şi neînsemnate şi să mă dedic în întregime căutării adevărului. Viaţa este jalnică, iar clipa morţii nu o putem şti; dacă s-ar năpusti pe neaşteptate asupra mea, în ce stare voi ieşi eu din această lume? Unde aş putea să aflu atunci tot ce am neglijat să învăţ în această lume? Nu cumva vom avea de ispăşit mari chinuri pentru această nepăsare?”¹² (Mărturisiri, 6, 11. 19).

Am văzut deja opinia lui Machiavelli. Acelaşi om aflat în istorie va fi la fel de deznădăjduit de sine însuşi şi de lume:

Life’s but a walking shadow, a poor player,

That struts and frets his hour upon the stage,

And then is heard no more; it is a tale

Told by an idiot, full of sound and fury,

Signifying nothing¹³.

(Macbeth, V, 5)

Iar formulele care izvorau din adîncul unui suflet la începuturile Evului Mediu nu diferă de formulele pe care, după trecerea Renaşterii, le va găsi un om înspăimîntat de istorie: „Je ne sais qui m’a mis au monde, ni ce que c’est le monde, ni que moi même. Je suis dans une ignorance terrible de toute chose. Je ne sais ce que c’est que mon corps, que mes sens, que mon âme; et cette partie même de moi qui pense ce que je dis, et qui fait réflexion sur tout et sur elle-même, ne se connaît non plus que le reste. Je vois ces effroyables espaces de l’Univers qui m’enferment, et je me trouve attaché à un coin de cette vaste étendue, sans savoir pourquoi je suis plutôt placé en ce lieu qu’en un autre; ni pourquoi ce peu de temps qui m’est donné à vivre m’est assigné à ce point plutôt qu’à un autre de toute l’éternité qui m’a précédé et de celle qui me suit. Je ne vois que des infinités de toutes parts qui m’engloutissent comme un atome, et comme une ombre qui ne dure qu’un instant sans retour. Tout ce que je connais c’est que je dois bientôt mourir; mais ce que j’ignore le plus c’est cette mort même que je ne saurais éviter. Comme je ne sais d’où je viens, aussi je ne sais où je vais; et je sais seulement qu’en sortant de ce monde, je tombe pour jamais ou dans le néant, ou dans les mains d’un Dieu irrité, sans savoir à laquelle de ces deux conditions je dois être éternellement en partage”¹⁴ (Pensées, 1 – ed. 1670).

Omul şi istoria se află totdeauna într-o contradicţie de nerezolvat. Nu există conciliere, dar există saltul ce-l poate transforma pe omul supus istoriei într-un creator de istorie care totuşi s-a eliberat complet de ea. Fără nici o pretenţie de exhaustivitate, vom schiţa un mic tablou al concepţiilor despre istorie din secolul al XV-lea. Ne vom opri doar la două dintre acestea, din care una se regăseşte ca atare şi astăzi: completa absurditate a lumii şi a istoriei; şi „veşnica reîntoarcere” a istoriei, care se află într-o completă dependenţă de aştri. Cele două opinii se exclud între ele, dar nu sînt opuse, adică îşi păstrează unele puncte de contact. Omul este cu deosebire micşorat mai cu seamă în prima, pe cînd în cea de-a doua se relevă o determinare atît de grandioasă a întregii istorii umane, încît omul, chiar menţinîndu-şi liberul arbitru imediat, se află sub constrîngere pe planul infinitului. Prima opinie a avut în timp un mare răsunet, mai ales fiindcă acela care a formulat-o a făcut uz de un mod poetic ce a prins repede şi ale cărui avataruri se pot depista pînă astăzi. Clasele de mijloc au fost cele care au acceptat-o şi au răspîndit-o. A doua opinie a fost susţinută în schimb de cei mai culţi şi îndrăzneţi monahi şi profesori din epocă. Astăzi este reluată fie pe planul general al istoriei religiilor (Mircea Eliade, Le Mythe de l’Éternel Retour), fie cu intenţia de a i se demonstra parţiala validitate (Jean-Charles Pichon, Le Royaume et les Prophètes. Les cycles du retour éternel, Paris, Laffont, 1963).

2. Începuturile filosofiei istoriei din secolul al XV-lea

a. „Natura nebună dă efecte nebuneşti”

O personalitate foarte interesantă din secolul al XV-lea florentin, poetul Giovanni Burchiello (adică Domenico di Giovanni zis il Burchiello), este în general trecută cu vederea atît de critica literară, cît şi de cea istorică generală. El a avut însă foarte mulţi admiratori şi discipoli şi a fondat chiar în prăvălia-i de bărbier o adevărată „Academie” de „inşi extravaganţi şi spirite bizare”, care au fost „portretizaţi în galeria Uffizi din Florenţa, în acea boltă rezervată poeziei” (Curzio Mazzi, Il Burchiello. Saggio di studi sulla vita e sulla sua poesia, Bologna, Fava e Caragnani, 1877, apud Eugenio Giovannetti, Notizie e Aneddoti su Il Burchiello e i Burchielleschi, in Burchiello e i Burchielleschi. Le più belle pagine… scelte da Eugenio Giovannetti, Milano, Trèves, 1923). Ne interesează mai ales a sa teorie a artei, exprimată într-un sonet care nu-i este atribuit cu certitudine: Arte alla burchia¹⁵ (loc. cit., p. 226). Or, Anton Francesco Grazzini, care în dedicaţia ediţiei Sonetelor lui Burchiello din 1552 către Carlo Frangipani, spunea: „…ingeniosul şi mucalitul Burchiello (…) a fost considerat de către anticii noştri (? – Burchiello a murit la Roma în 1448) al treilea după Dante şi Petrarca, socotindu-se că divinul jupîn Gio. Boccaccio a fost orator şi nu poet”, explică în acelaşi loc că, „deşi mulţi vor ca acele sonete mai puţin înţelese să aibă mai multe înţelesuri ascunse şi să fie compuse cu mai mult temei, totuşi alţii cred altceva şi altfel; iar luînd seama la semnificaţia numelui de Burchiello, care era cu siguranţă o poreclă, afirmă că au fost făcute de el alla burchia, ceea ce în ţinutul nostru [sc. Florenţa] şi pe limba noastră înseamnă anapoda şi la întîmplare, adică fără nici o noimă…” Anton Maria Salvini, în ale sale Discorsi Accademici (II, Florenţa, 1695, ap. Giovannetti), amintindu-şi desigur injoncţiunea dantescă „Mirate la dottrina che s’asconde sotto il velame degli versi strani!”¹⁶, consideră că Burchiello e „plin de aluzii, adică de hieroglife, de sentenţe sacre, adică secrete şi ascunse înţelegerii vulgului, autor mistic şi misterios şi care poate fi lămurit prin cele mai frumoase pasaje şi bucăţi alese din cei mai serioşi autori”. Anton Francesco Doni, care a scos la Veneţia în 1597 o ediţie comentată a sonetelor (Rime del Burchiello fiorentino comentate dal Doni et piene di capricci, fantasie, umori, stravaganze, grilli, frenesie, ghiribizzi, argutie, motti e sali [Ritocche da quel che poteva già offendere il buon lettore] – prof. G. Lăzărescu a avut amabilitatea de a-mi comunica acest titlu complet), care este, consideră Mazzi (cit.), mai degrabă decît „comentariul rimelor lui Burchiello (…), comentariul lui Doni rimat de Burchiello”, a avut ideea de a înlocui numele arbitrare pentru unele obiecte reale (nu ideale), producînd un jargon absurd de corespondenţe. Se pare că adevărata materie a sonetelor lui Burchiello este istoria; iar această istorie e atît de zbuciumată şi fără sens, încît nu-şi poate găsi o formă mai bună spre a fi exprimată decît o artă la fel de neumană şi absurdă. Obsesia lui Burchiello este Babelul (Giovannetti, p. 39 – Babel), pe care Dante îl definise în De vulgari eloquentia: „Et dant nominem Babel, hoc est confusio”¹⁷. Unele fragmente de istorie pot fi reconstituite:

Disse Domine nonne

Al general che stava con riguardi

Non sunt, non sunt pisces pro lombardi¹⁸ (loc. cit.),

care se referă la primirea unui călugăr italian (al cărui nume, din păcate, l-am uitat) într-o mînăstire nemţească. Altă obsesie e cea a moluştelor; în poeziile sale este o supraabundenţă de raci, broaşte, broaşte ţestoase, limacşi, viermi, creveţi şi gîndaci, animale primare pentru care „moluşte” este un determinant corect, ca indicînd o perioadă astrologică, pe cea a răului absolut şi a decadenţei. Conştient sau nu, singurele semne astrologice pe care le citează în sonete sînt Cancerul (Racul) şi Scorpionul. Uneori alegoria e vădită şi conţine o critică socială acută:

Deh, parliam dei mosconi,

Quanta grazia abbia il Ciel donato loro,

Che trafficando merda si fan d’oro¹⁹

(Vanitatum vanitas),

unde este înfierată simonia. Repetarea absurdă a istoriei, nu ca veşnică reîntoarcere reglată de legi cereşti, ci ca statornicie a răului, capătă o altă denumire din Ecclesiast: Nihil sub sole novi. Concluziile generale ale artei sale poetice sînt: „Natura nebună dă efecte nebuneşti”, deci într-o lume „alla burchia” arta va fi „ignoranţă care caută adevărul cu ochii crucişi” şi va fi definită în cel mai „istoric” mod cu putinţă: „fapte răstălmăcite şi oameni dezbinaţi”.

b. Veşnica reîntoarcere

Joachym Apulus Abbas sau Gioacchino da Fiore a trăit în a doua jumătate a secolului al XII-lea. De la el se trage aşa-zisa „Evanghelie eternă”, care a fost predicată de franciscanul Gherardo da Borgo San Donnino în Introductorius in Evagelium aeternum (1254). „Evanghelie eternă” înseamnă că evangheliile se reînnoiesc periodic şi că Sfîntul Duh, după ce s-a retras din Noul Testament, se revelează acum în scrierile lui Gioacchino. Aşadar, care era învăţătura gioacchimită²⁰? În Expositio super Apocalipsim (Veneţia, 1527; cf. Ernesto Buonaiuti, Ghioacchino da Fiore, Roma, Coll. Merid. Ed., 1931, pp. 153-154), el spune: „…aliud tempus puerorum est, aliud senum, et sicut iustum est pueros virgae austeritate corrigere, ita salubra est viros libertate donare, quatenus et timoris spiritum subsequatur adoptio et servorum lapsitudinem, filiorum libertas (…). In tribus statibus oportet consumari omnem iustitiam, quorum tertius, qui posterior est, inchoare ab angelo sexto multis Scripturarum testimoniis si intelliga<n>tur, intrinsecus aperitur (…). Secundus status, qui inchoatus est a Johanne Baptista, significatus est in ipso: tertius, quem ut iam ex secundi fine colligimus, inchoare oportebat a temporis istis, significatus est in Helya, seu etiam, quod maius est, in Christo Iesu…”²¹ (III, 7). A treia epocă, a Sfîntului Duh, Gioacchino o simţea aproape: „Nos qui inter secundum et tertium statum constituti sumus, multa quidem de tertio statu contemplari permittimur: ordinem vero rei quem facturus est Dominus, iuxta numerum dierum et distinctiones operum assignare nequimus”²² (Concordia Veteris et Novi Testamenti, Veneţia, 1519, V, 20). Biserica creştină primitivă trebuie să se întoarcă în actualitatea istorică. Noua biserică va propovădui misteriile divine fără simboluri; omul va reveni la contemplare şi la pace. Marta era simbolul Bisericii active; simbolul noii Biserici va fi Maria (Buonaiuti, op. cit., passim).

Pietro d’Abano (1250-1316), care a predat la Pavia doctrinele averroiste, declarat eretic după moarte (cf. 5, p. 344), considera că omul este cu totul supus influenţei stelare; articolul 162 din opera sa de conciliere a religiilor, Conciliator differentiarum, condamnată în 1277, spune: „…quod voluntas nostra subiacet potestati corporum caelestium”²³ (22, p. 157). Religiile, precum şi dezvoltarea şi declinul lor, sînt datorate influenţelor stelare: „Ex coniunctione Saturni et Jovis in principio Arietis, quod quidem circa finem 960 contigit annorum, totus mundus inferior commutatur, ita quod non solum regna, sed et leges et prophetae consurgunt in mundo (…) sicut apparuit in adventu Nabuchodonosor, Moysis, Alexandri Magni, Nazarei, Mahometi”²⁴ (Conc., f. 15, cf. 5, p. 386). Teoria după care marile religii şi pogorîrea pe pămînt a marilor profeţi se datorează „marilor conjuncţii” astrale fusese deja exprimată în scrierile filosofilor arabi Albumasar (secolul al IX-lea) şi Al-Kindī. Roger Bacon (Speculum maius, Tract. I, differ. V) va atribui fiecărei religii planeta sau conjuncţia respectivă: „Iudaisma, quod congruit planetae Saturni, quod omnes planetae iunguntur ei, et ipse nemini illorum iungitur… etc.”²⁵ (22, p. 157).

Pierre d’Ailly (1350-1420), în Vigintiloquium, verbum V (Venetiis, 1490; cf. id., ib.), consideră că şi venirea lui Hristos a putut fi prevăzută pornind de la conjuncţiile astrale: „…sine temeraria assertione, sed cum humili reverentia dico quod benedicta Christi incarnatio et nativitas, licet in multis fuerit miraculosa et supernaturalis, tamen etiam quoad multa huic operi deifico conceptionis et nativitatis natura tamquam famula Domino suo et Creatori subserviens divinae omnipotentiae cooperari potest”²⁶. Şi acelaşi, în Concordia astronomiae cum historica veritate, prezice pentru anul 1789, după modelul anilor 340-330 a.C., „un mare număr de sfîşieri cumplite în lume şi schimbări referitoare la viitor, privind mai cu seamă legile şi partidele”. În De admirandis naturae arcanis din 1616, Lucilio Vanini va spune (dial. 52): „Ahile va asedia din nou Troia; aceleaşi religii, aceleaşi culte vor renaşte; istoria umană se repetă; nu există nimic care să nu mai fi fost deja; iar ceea ce a fost va fi iarăşi” (cf. Pichon cit. supra).

Şi acelaşi Pierre d’Ailly împărtăşea cu Nicolaus Cusanus (1401-1464) opinia că sfîrşitul creştinismului trebuie să coincidă cu sfîrşitul zodiei Peştilor, adică prin 1490-1492 (zodia Peştilor începuse în 713 a.C., după distrugerea lui Israel). Nu sîntem departe de ideea preexistenţei oricărui lucru, care este o vreme trecută cu vederea prin uitare, însă apare din nou într-un moment sau în altul. Francis Bacon (Essays, 58) va spune: „Salomon saith: There is no new thing upon the earth. So that as Plato had in imagination, that all knowledge was but remembrance; so Salomon giveth his sentence, that all novelty is but oblivion”²⁷. Aristotel şi Platon credeau ei înşişi „that even their own ideas were only the rediscovery of thoughts which had been known to the philosophers of previous period”²⁸ (cf. E. Frank, S[aint] Augustin and Greek Thought, 1942, pp. 9-10, ap. Heinrich Zimmer, Myths and Symbols in Indian Art and Civilization, N.Y., 1953, pp. 19-20). La începutul secolului al XVI-lea, încă se mai aştepta o renovatio a Bisericii. Paolo Orlandini, discipol fidel al lui Ficino († 1519), vestea „noul veac”, pe urmele lui Savonarola, în Somnium de novo secolo. Dar tot el, în Eptathicum, polemiza cu doi profeţi care anunţau fiecare pentru anul 1530 un mare eveniment, unul venirea Antihristului, iar celălalt, în schimb, venirea „Angelicului Papă” (22, pp. 213 sqq.). Pico della Mirandola, dispreţuind astrologia, profetiza chiar şi el, pe o altă cale, sfîrşitul lumii în anul 2000: „Dacă voim să facem o conjectură umană în privinţa sfîrşitului timpurilor, putem afla prin intermediul foarte tăinuitei Cabale că încheierea veacurilor trebuie să vină peste 514 ani şi 25 de zile (adică în 2000)” (72 Concl. Cab., 9).

1. „O, tu, Soartă,/Ca şi Luna…” – primele versuri din cantata dramatică Carmina Burana de Carl Orff (corul uverturii Fortuna Imperatrix Mundi, care se repetă şi în final), pe o culegere de texte goliardice reunite în 1847 de Johann Andreas Schmeller.

2. Trad. rom. Nina Façon, Bucureşti, Ed. Kimtira Aiondkro, 1999, modificată (reluată de ediţia Humanitas, 2014², revăzută şi adnotată de Monica Fekete, „Biblioteca italiana” coord. de Smaranda Bratu Elian şi Nuccio Ordine, p. 243).

3. „…descoperire a omului şi a lumii”.

4. „Nu există vreo esenţă a Evului Mediu sau a Renaşterii; de aceea n-ar avea cum să existe nici vreo definiţie a lor.”

5. „N-a fost oare umanismul, mai curînd decît descoperirea gîndirii greceşti, o tentativă de a o sustrage jurisdicţiei filosofiei şi a o supune celei a istoriei, cu riscul de a face şi din ea ceva mort?”

6. Giacomo Leopardi, Canti, XXIII (Canto notturno di un pastore errante dell’Asia), v. 40.

7. „Absorbit în intensitatea prezentului, gînditorul din Evul Mediu nu are timp să se intereseze de trecutul ca atare. Din Antichitate, nu reţine decît eternul prezent şi ceea ce-i sustrage timpului permanenţa sa însăşi. «Care este diferenţa, îl întreabă într-o zi pe magistrul Alcuin elevul Carol cel Mare, dintre păgîni şi creştini?» – «Nici una, îi răspunde magistrul, în afară de credinţă şi de botez.» Şi, într-adevăr, în rest sînt cu toţii oameni.”

8. Lit. = „loc al consolării”, „locul de verdeaţă şi răcoare” din rugăciunea de iertare rostită la înmormîntări şi pomeniri ale morţilor.

9. „…visul unei umbre este omul”.

10. „Căci noi, cîtă vreme trăim, nu sîntem după cîte socotesc decît spectre şi umbre fără consistenţă.”

11. „Fericit omul care a văzut aceste acte sacre; cel care nu este însă iniţiat şi nu a luat parte la ceremoniile sacre nu va avea aceeaşi soartă după moarte, în întunericul mohorît al Hadesului” – trad. Mircea Popescu (uşor modificată), Bucureşti, Ed. Meridiane, 1985, p. 192.

12. Sfîntul Augustin, trad. Eugen Munteanu, ed. cit., p. 129.

13. „Că viaţa-i doar o umbră călătoare,/Un biet actor ce-n ora lui pe scenă/Se zbuciumă, şi-apoi nu-l mai auzi/E-un basm de furii şi de nerozie/Băsnit de-un prost şi fără de nici o noimă” (trad. Ion Vinea, in William Shakespeare, Opere, vol. 7, Bucureşti, Univers, 1988, p. 313).

14. „Nu ştiu cine m-a adus pe lume, nici ce este lumea sau eu însumi. Mă aflu într-o teribilă ignoranţă cu privire la orice. Nu ştiu ce este trupul meu, simţurile mele, sufletul; iar această parte din mine care gîndeşte ceea ce spun eu acum, care reflectează la toate şi la ea însăşi, nu se cunoaşte nici ea pe sine mai mult decît restul. Văd aceste îngrozitoare spaţii ale Universului care mă împrejmuiesc şi mă pomenesc legat de un colţ al acestei vaste întinderi, fără să ştiu de ce mă aflu în acest loc mai degrabă decît în altul şi nici de ce puţinul timp ce-mi este dat să-l trăiesc îmi e atribuit în acest moment şi nu în altul din toată veşnicia care m-a precedat şi din cea care-mi va urma. Nu văd decît infinituri, din toate părţile, care mă absorb ca pe un atom şi ca pe o umbră ce durează doar o clipă fără întoarcere. Tot ceea ce ştiu este că va trebui curînd să mor; dar ceea ce cunosc cel mai puţin este chiar această moarte pe care n-am cum s-o evit. Cum nu ştiu de unde vin, nu ştiu nici încotro mă îndrept; ştiu doar atît că, părăsind această lume, voi cădea pentru totdeauna în neant ori în mîinile unui Dumnezeu mîniat, fără să ştiu pe care din aceste două condiţii va trebui s-o împărtăşesc în eternitate” (Blaise Pascal, Cugetări, trad. rom. Maria şi Cezar Ivănescu, modificată, Bucureşti, Ed. Aion, 1998, pp. 235-236).

15. Manieră specifică lui Burchiello de a compune sonete, oarecum în stilul nonsensului din limericks, dar cu multe aluzii culte şi neocolind nici dialectele; I.P. Culianu va vorbi mai tîrziu de vechea tradiţie a absurdului ilustrată de poetul-bărbier florentin, la care ar putea fi înseriat şi Urmuz (v. Studii româneşti II. Soarele şi Luna. Otrăvurile admiraţiei, Iaşi, Polirom, 2009, p. 125). Alla burchia trimite la felul în care este îngrămădită marfa, de-a valma, la întîmplare, pe barjele sau şlepurile (burchielli) navigînd pe Arno.

16. Terţina completă din Divina comedie, în traducerea Etei Boeriu (Infernul, IX, 61-63): „O, voi, ce teferi v-aţi născut la minte,/cătaţi cu sîrg ce tîlc ascund de gloată/sub tainic văl, ciudatele-mi cuvinte”.

17. „Şi-i dau numele de Babel, care înseamnă confuzie.”

18. „Doamne, spuse-abatelui pe care/Treaba asta îl priveşte/Maici nu sînt, nici pentru lombarzi peşte.”

19. „Păi să vorbim de speculanţi,/Cît har de muscoi cerul le-a dat,/Ca să facă aur traficînd rahat.”

20. Adjectivare folosită de Mircea Eliade, primul care a semnalat cartea lui Buonaiuti în chiar anul apariţiei ei (1931 – v. M.E., Insula lui Euthanasius, Bucureşti, Fundaţia Regală pentru Literatură şi Artă, 1943, pp. 356-364). În traducerile recente în care apare, numele abatelui calabrez a fost românizat în Ioachim, aşadar derivaţia adjectivală are forma ioachimit, -ă.

21. „…una e vremea copiilor, alta a bătrînilor, şi după cum drept este copiii să fie aspru corijaţi cu asprimea nuielei, tot astfel este sănătos să li se dea libertate bărbaţilor, în măsura în care şi adopţia este urmată de un spirit de teamă şi de revoltă a sclavilor, ca şi libertatea fiilor (…). În cele trei epoci trebuie săvîrşită toată dreptatea; (dintre acestea, a treia se lămureşte din lăuntru ca începînd cu al şaselea înger, prin multe mărturii ale Scripturii dacă ele sînt înţelese (…). A doua epocă, începută cu Ioan Botezătorul, a fost vestită de acesta; a treia care, deşi o numărăm de la finele celei de-a doua, trebuie să înceapă în această vreme, a fost vestită de Ilie sau chiar, ceea ce înseamnă şi mai mult, de Isus Hristos…”

22. „Nouă, celor care am fost plămădiţi între a doua şi a treia epocă, multe ne sînt îngăduite să le contemplăm privitor la cea de-a treia epocă: nu putem însă preciza rînduiala lucrurilor pe care Domnul o va face în funcţie de numărul zilelor şi deosebitele-i lucrări.”

23. „…că voinţa noastră este supusă puterii corpurilor cereşti.”

24. „De la conjuncţia lui Saturn cu Jupiter de la începutul Berbecului, care într-adevăr s-a produs cam după 960 de ani, toată lumea inferioară s-a preschimbat, aşa încît nu numai împărăţii, ci şi legi şi profeţi <noi> s-au ridicat în lume (…), după cum s-a vădit în venirea unor Nabucodonosor, Moise, Alexandru cel Mare, Isus, Mahomed.”

25. „Iudaismul, care corespunde planetei Saturn, fiindcă toate planetele i s-au alăturat lui, iar el nu este legat de nici una dintre ele… etc.”

26. „…fără vreo afirmaţie temerară, ci cu umil respect spun că binecuvîntata întrupare şi naştere a lui Isus, deşi au fost în multe privinţe miraculoase şi supranaturale, totuşi în mare parte această lucrare dumnezeiască a conceperii şi naşterii poate coopera cu natura, ca slujitoare a Domnului aflată la ordinele divinei omnipotenţe a Creatorului ei.”

27. „Solomon a spus: nu există nici un lucru nou pe pămînt. Aşa cum îşi închipuia Platon, că orice cunoaştere nu era decît reamintire, la fel Solomon şi-a formulat sentenţa că orice noutate nu e decît uitare.”

28. „…că pînă şi propriile lor idei nu erau decît redescoperirea unor cugetări care le fuseseră cunoscute filosofilor din perioadele precedente” (Heinrich Zimmer, Introducere în civilizaţia şi arta indiană, trad. rom. Sorin Mărculescu, Bucureşti, Ed. Meridiane, 1983, p. 87).