Georges Simenon, La Guinguette à deux sous

La Guinguette à deux sous © 1931 Georges Simenon Limited, all rights reserved

Taverna de pe malul Senei © 2012, 2017 Georges Simenon Limited, all rights reserved

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-6556-3

ISBN PDF: 978-973-46-6557-0

ISBN print: 978-973-46-3076-9

Coperta: Radu Răileanu

 Foto copertă: © iStockphoto.com/Marco Maccarini

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

GEORGES SIMENON (1903-1989) este unul dintre cei mai cunoscuţi scriitori de literatură poliţistă. A scris peste 200 de romane, traduse în peste 50 de limbi, dintre care 75 de romane şi 28 de povestiri avîndu-l drept personaj principal pe celebrul inspector Maigret. Pînă astăzi, cărţile sale au fost vîndute în peste 850 de milioane de exemplare în întreaga lume.

I

Sîmbăta domnului Basso

Un sfîrşit de după-amiază însorit. Un soare aproape vîscos scălda străzile liniştite de pe malul stîng al Senei. Şi peste tot, pe feţe, în miile de zgomote familiare ale străzii, stăruia bucuria de a trăi.

Există şi astfel de zile, cînd existenţa este mai puţin banală şi trecătorii de pe trotuare, tramvaiele şi automobilele par să-şi joace rolul într-o feerie.

Era 27 iunie. Cînd Maigret ajunse la poarta mică a închisorii Santé, santinela privea, înduioşată, un pisoi alb ce se juca cu cîinele lăptăresei.

Şi probabil că există şi zile în care pavajul e mai sonor. Paşii lui Maigret răsunară în curtea imensă. La capătul culoarului, întrebă un gardian:

— A aflat?

— Încă nu.

O cheie răsucită în broască, un zăvor tras… Intră într-o celulă foarte înaltă, foarte curată, unde un bărbat se ridică, în timp ce chipul său părea să-şi caute o expresie.

— Ce mai faci, Lenoir? întrebă comisarul.

Bărbatul dădu să zîmbească, dar un gînd îi înăspri brusc trăsăturile. Sprîncenele i se apropiară, bănuitoare. Preţ de cîteva secunde, schiţă o grimasă arţăgoasă, apoi ridică din umeri şi întinse mîna.

— Am înţeles! rosti el.

— Ce-ai înţeles?

Un zîmbet dezamăgit.

— Nu-mi faceţi mie asta! Aţi venit aici…

— Pentru că plec mîine în vacanţă şi…

Deţinutul rîse, un rîs sec. Era un tînăr înalt, brunet, cu părul pieptănat pe spate. Avea trăsături regulate, ochi căprui frumoşi şi o mustaţă fină, care scotea în evidenţă albul dinţilor ascuţiţi ca ai rozătoarelor.

— Sînteţi amabil, domnule comisar.

Se întinse, căscă şi închise capacul wc-ului, care rămăsese ridicat, într-un colţ al celulei.

— Nu vă uitaţi la dezordine…

Şi, brusc, privindu-l în ochi pe Maigret:

— Graţierea a fost respinsă, nu-i aşa?

Era inutil să mintă. Celălalt înţelesese şi se plimba acum prin celulă.

— Nu-mi făceam iluzii! Şi cînd? Mîine?…

Cu toate astea, la ultimul cuvînt, vocea i se alteră şi ochii i se îndreptară spre lumina slabă a zilei, care se strecura prin fereastra îngustă, situată foarte sus.

La aceeaşi oră, ziarele de seară, cărora vînzătorii le strigau titlurile pe la terasele cafenelelor, scriau:

Preşedintele republicii a respins graţierea lui Jean Lenoir, tînărul şef de bandă din Belleville. Execuţia va avea loc mîine în zori.

Maigret îl arestase pe Lenoir în urmă cu trei luni, într-un hotel de pe strada Saint-Antoine. Încă o secundă şi glonţul tras de asasin în direcţia lui l-ar fi nimerit drept în piept, în loc să ajungă în tavan.

Totuşi, comisarul se interesase de el, fără ranchiună. Întîi, poate, pentru că Lenoir era tînăr. Avea douăzeci şi patru de ani şi colecţiona condamnări de la cincisprezece.

Apoi, pentru că era îndrăzneţ. Avea complici. Doi dintre ei fuseseră arestaţi în aceeaşi zi cu el. Erau la fel de vinovaţi şi, în cazul ultimei lovituri, atac armat asupra unui casier, probabil că implicarea lor fusese mai mare decît a şefului.

Totuşi, Lenoir îi dezvinovăţise, luase totul asupra lui, nu-i „turnase”.

Fără afectare, fără să se dea mare. Nu învinovăţea societatea pentru delincvenţa lui.

— Am pierdut! se mulţumea el să spună.

Se sfîrşise. Sau, mai curînd, cînd soarele care aurea acum o bucată din zidul celulei sale avea să răsară din nou, se va fi sfîrşit.

Fără să vrea, Lenoir făcu un gest sinistru. În timp ce se plimba, îşi trecu mîna peste ceafă, se înfioră, păli şi simţi nevoia să spună, rînjind:

— Oricum! Ai un sentiment ciudat.

Şi, brusc, cu obidă în glas:

— Măcar dacă m-aş duce acolo cu toţi cei care o merită!

Se uită la Maigret, ezită, făcu din nou turul micii încăperi, apoi mormăi:

— N-am să mă apuc azi „să dau în gît” pe cineva. Şi totuşi!…

Comisarul evita să-l privească. Simţea că se apropia mărturisirea. Şi îl ştia pe celălalt destul de sălbatic ca o simplă tresărire sau un interes prea vizibil să-l facă să nu mai vorbească.

— Desigur, nu cunoaşteţi taverna de doi bani. Ei bine, dacă daţi o raită pe-acolo, să ştiţi că e un tip, printre clienţii fideli, care ar merita mai mult decît mine să fie dus mîine la ghilotină!

Se plimba întruna, nu se putea opri, şi asta devenea halucinant. Era singurul mod prin care îşi trăda surescitarea.

— Dar nu-l veţi prinde… Uitaţi! Pot să vă spun ceva, fără „să dau pe goarnă”… Nu ştiu de ce îmi vine asta în minte azi. Poate pentru că e o poveste de puştani… Să fi avut vreo şaisprezece ani. Eram doi care mergeam pe la balurile populare şi şterpeleam. La ora asta, celălalt cred că e într-un sanatoriu. Tuşea de pe-atunci…

Oare nu vorbea acum ca să-şi creeze iluzia vieţii, ca să-şi dovedească lui însuşi că era încă om?

— Într-o noapte… Cam pe la trei… Mergeam pe strada… Nu! N-am să vă spun numele străzii. O stradă oarecare. Am văzut de departe o uşă care se deschidea. La marginea trotuarului era oprită o maşină. Pe uşă a ieşit un tip, împingîndu-l pe altul de la spate. Nu! Nu-l împingea. Imaginaţi-vă un manechin pe care ai vrea să-l faci să meargă cu tine ca şi cum ar fi un amic! L-a băgat în maşină şi s-a urcat la volan. Prietenul mi-a aruncat o privire şi iată-ne pe amîndoi pe bara de protecţie din spate. În vremea aceea, mi se spunea Chat¹. Asta spune tot!… Ne-a plimbat pe o grămadă de străzi. Tipul de la volan parcă ar fi căutat ceva, părea că se rătăcise… Pînă la urmă, am înţeles ce căuta, pentru că a ajuns la canalul Saint-Martin… Aţi ghicit, nu-i aşa? A deschis portiera, a închis portiera, şi gata! Un cadavru a ajuns în apă. Simplu ca bună ziua! Gagiu’ cu maşina trebuie să fi pus dinainte nişte chestii grele în buzunarele hoitului, pentru că n-a plutit nici o clipă… Noi doi stăteam cuminţi. Ne-am privit din nou. Am urcat la locul nostru. Ca să fim siguri de adresa clientului. În Place de la République, s-a oprit să bea un pahar de rom în singura cafenea care mai era deschisă… Apoi, şi-a dus maşina la garaj şi s-a întors acasă. Îi vedeam umbra profilată pe perdele, în timp ce se dezbrăca… Victor şi cu mine l-am şantajat doi ani. Eram începători. Ne era teamă să cerem prea mult. Cîte o sută de franci o dată. Apoi, într-o zi, tipul s-a mutat şi nu i-am mai dat de urmă. Cu nici trei luni în urmă, l-am zărit la taverna de doi bani, dar nu m-a recunoscut.

Lenoir scuipă pe jos, îşi căută maşinal ţigările şi bombăni:

— Cei în situaţia mea ar putea fi lăsaţi totuşi să fumeze!

Raza de soare dispăruse de la fereastra de sus. Se auzeau paşi pe culoare.

— Nu c-aş fi mai rău decît altul, dar trebuie să recunosc că tipului despre care vă vorbesc i-ar sta bine, mîine-dimineaţă, lîngă mine, pe…

Pe frunte îi apărură brusc broboane de sudoare. Şi, în acelaşi timp, picioarele i se înmuiară. Lenoir se aşeză pe marginea patului.

— E timpul să plecaţi… spuse el, oftînd. Ba nu… Nu! Să nu fiu lăsat singur azi. E mai bine să vorbesc… Uitaţi! Vreţi să vă spun povestea acelei Marcelle, femeia care…

Uşa se deschise. Zărindu-l pe Maigret, avocatul condamnatului ezită. Afişa un zîmbet de circumstanţă, încercînd să-i ascundă clientului său respingerea graţierii.

— Veştile sînt bune…, începu el.

— Lasă!

Apoi, către Maigret:

— Nu vă spun la revedere, domnule comisar. Fiecare cu meseria lui… Apoi, să ştiţi că n-aveţi de ce să vă duceţi la tavernă. Tipul e la fel de şiret ca dumneavoastră.

Maigret îi întinse mîna. Văzu nările tremurînd uşor, mustăcioara umezindu-se şi caninii înfigîndu-se în buza de jos.

— Ori asta, ori tifoida!…, glumi Lenoir, rîzînd forţat.

Maigret nu pleca în vacanţă, dar avea de rezolvat un caz cu bonuri false care îi lua aproape tot timpul. Nu auzise niciodată de taverna de doi bani. Îşi întrebă colegii.

— Habar n-am! Pe unde vine? Pe Marna? În jos pe Sena?

Lenoir avea şaisprezece ani cînd se întîmplaseră cele povestite de el. Prin urmare, povestea era veche de opt ani şi, într-o seară, Maigret deschise dosarele cazurilor clasate din acel an.

Dar nu descoperi nimic senzaţional. Dispariţii, ca întotdeauna. O femeie tăiată în bucăţi, căreia nu i se găsise niciodată capul. Iar din canalul Saint-Martin fuseseră scoase nu mai puţin de şapte cadavre.

Povestea cu bonurile false se complica, cerea tot felul de demersuri. Pe urmă, trebui s-o ducă pe doamna Maigret în Alsacia, la sora ei, unde, ca în fiecare an, mergea să petreacă o lună.

Parisul se golea. Asfaltul se înmuia sub pantofi. Trecătorii căutau trotuare umbrite şi toate locurile de la terase erau ocupate.

Te aşteptăm negreşit duminică. Sărutări de la toţi.

Doamna Maigret îi cerea să fie prezent, deoarece soţul nu venise s-o vadă de cincisprezece zile. Era sîmbătă, 23 iulie. Îşi făcu ordine în dosare şi îl anunţă pe Jean, aprodul de la Poliţia Judiciară, că probabil nu se va întoarce mai devreme de luni seară.

Cînd să iasă, privirea îi căzu pe borul pălăriei, rupt de săptămîni întregi. Doamna Maigret îi tot spusese să-şi cumpere alta.

— O să ajungi să-ţi dea oamenii un ban pe stradă!

Pe bulevardul Saint-Michel, intră la un pălărier, începu să probeze pălării-melon, dar toate erau prea mici pentru capul lui.

— Vă jur că asta…, se încăpăţîna să repete un ageamiu de vînzător.

Maigret nu se simţea niciodată mai nefericit decît atunci cînd proba ceva. Or, în oglinda în care se privea, zări un spate, un cap şi, pe acel cap, un joben.

Deoarece clientul purta un costum sport gri, arăta destul de caraghios. Îl auzi vorbind:

— Nu! Aş vrea un model şi mai vechi. Nu ca să-l port tot timpul…

Maigret aştepta alte pălării, care urmau să-i fie aduse din încăperea aflată în spatele magazinului.

— Dacă vreţi, e pentru o farsă… O aşa-zisă nuntă pe care o organizăm împreună cu cîţiva prieteni la taverna de doi bani… O să avem o mireasă, o soacră, cavaleri de onoare, de toate! Ca la o nuntă de la ţară! Înţelegeţi acum ce-mi trebuie? Eu voi fi primarul satului…

Clientul spuse toate astea rîzînd cu poftă. Era un bărbat de treizeci şi cinci de ani, solid, cu faţa plină şi îmbujorată, care lăsa impresia unui comerciant prosper.

— Dacă aţi avea, de exemplu, cu borul plat…

— O clipă! Cred că avem la atelier exact ce vă trebuie. E o pălărie pe care n-o vrea nimeni.

Îi aduseră lui Maigret un nou teanc de meloane. Primul pe care îl încercă i se potrivi. Dar trase de timp, ieşi doar cu cîteva clipe înaintea bărbatului cu joben şi opri pentru orice eventualitate un taxi.

Şi îi prinse bine. Celălalt ieşi din magazin, urcă la volanul unei maşini trase la marginea trotuarului, porni şi se îndreptă spre Rue Vieille-du-Temple.

Acolo, zăbovi o jumătate de oră la un negustor de lucruri de ocazie şi plecă cu o cutie mare de carton plată, în care se găsea probabil fracul asortat cu jobenul.

Apoi, străbătură Champs-Élysées şi Avenue Wagram. Un băruleţ, la un colţ de stradă. Necunoscutul întîrzie acolo doar cinci minute şi ieşi însoţit de o femeie de vreo treizeci de ani, grăsuţă şi veselă.

Maigret se uitase de două ori la ceas. Primul tren plecase. Al doilea urma să plece peste un sfert de oră. Dădu din umeri şi îi spuse şoferului:

— Urmăreşte mai departe maşina!

După cum se aştepta, maşina opri în faţa unui imobil cu camere mobilate de pe Avenue Niel. Cuplul intră în grabă. Maigret aşteptă un sfert de oră şi intră după ce citi pe o placă de aramă:

Garsoniere cu luna şi cu ziua

Într-un birou elegant, care duhnea a adulter, găsi o administratoare parfumată.

— Poliţia Judiciară! Perechea care a intrat adineauri…

— Care pereche?

Nu protestă mult.

— Oameni distinşi, amîndoi căsătoriţi, care vin de două ori pe săptămînă.

Ieşind, comisarul aruncă o privire, prin geam, la plăcuţa de înmatriculare a maşinii.

Marcel Basso

Cheiul Austerlitz, nr. 32, Paris

Nici cea mai mică adiere. Aerul era călduţ. Şi toate tramvaiele, toate autobuzele, înţesate, se îndreptau spre gări. Taxiurile treceau încărcate cu şezlonguri, undiţe, plase pentru crevete şi valize.

Asfaltul arăta albăstrui de lucitor ce era şi, la toate terasele, se auzea zgomot de pahare şi de farfuriuţe.

Trecuseră trei săptămîni de cînd Lenoir fusese…

Nu se vorbise foarte mult despre asta. Era un caz banal, un asasin profesionist într-un fel. Maigret îşi aminti de mustaţa lui fremătătoare şi oftă, uitîndu-se la ceas.

Prea tîrziu ca să mai ajungă la doamna Maigret, care îl va aştepta la bariera micii gări împreună cu sora ei şi nu va scăpa prilejul să spună:

— Ca întotdeauna!

Şoferul taxiului citea un ziar. Bărbatul cu jobenul ieşi primul, privi strada în ambele sensuri, apoi îi făcu semn însoţitoarei sale, rămasă sub bolta de la intrare.

Oprire în Piaţa Ternes. Puteau fi văzuţi sărutîndu-se prin geamul din spate. Şi încă se mai ţineau de mînă pe cînd maşina ambreia şi femeia oprise un taxi.

— Urmăresc maşina? îl întrebă şoferul pe Maigret.

— Dacă tot am început!

Cel puţin găsise pe cineva care cunoştea taverna de doi bani!

Cheiul Austerlitz. Un panou enorm:

Marcel Basso

Importator de cărbuni

de toate felurile

Vînzări angro

Livrăm în sac la domiciliu

Preţ de vară

Un şantier înconjurat de o palisadă negricioasă. De cealaltă parte a străzii, un chei de descărcare, care purta numele aceleiaşi societăţi, şi şlepuri amarate lîngă mormane de cărbuni descărcaţi chiar în acea zi.

În mijlocul şantierului se afla o casă mare, tip vilă. Domnul Basso îşi parcă maşina, se uită maşinal să nu-i fi rămas vreun fir de păr de femeie pe umeri şi intră.

Maigret îl văzu reapărînd într-o cameră de la etajul întîi, ale cărei ferestre erau larg deschise. Era împreună cu o femeie înaltă, blondă, drăguţă. Rîdeau amîndoi. Vorbeau cu însufleţire. Domnul Basso îşi încerca jobenul şi se privea în oglindă.

Puneau lucruri în valize. Era acolo şi o servitoare cu şorţ alb.

Un sfert de oră mai tîrziu – era cinci –, întreaga familie ieşea din casă. Un copil de zece ani mergea în faţă, ducînd o puşcă cu aer comprimat. Urmau servitoarea, doamna Basso, soţul ei şi un grădinar cu valizele.

Toţi erau foarte binedispuşi. Maşinile treceau una după alta, ducîndu-se la ţară. În gara Lyon, trenurile, dublate şi triplate, şuierau într-o disperare.

Doamna Basso se aşeză lîngă soţul ei. Copilul urcă în spate, printre bagaje, şi lăsă în jos geamurile.

Nu era o maşină luxoasă, ci una bună de serie, de un albastru de peruzea, aproape nouă.

După cîteva minute, se îndreptau spre Villeneuve-Saint-Georges. Apoi apucară pe drumul spre Corbeil, traversară oraşul şi intrară pe un drum desfundat, de-a lungul Senei.

Mon loisir

Acesta era numele vilei, situată între Morsang şi Seine-Port, pe malul fluviului. O vilă nouă, cu cărămizi strălucitoare, proaspăt vopsită, şi flori care păreau să fi fost stropite dimineaţa.

Un ponton alb spre Sena şi bărci.

— Cunoaşteţi locurile? îl întrebă Maigret pe şofer.

— Puţin…

— Se poate dormi undeva?

— La Morsang, la Vieux Garçon… Sau mai sus, la Seine-Port, la Marius.

— Şi taverna de doi bani?

Celălalt făcu semn că nu ştia.

Taxiul nu putea să stea mult timp pe marginea drumului fără să atragă atenţia. Maşina familiei Basso era deja golită de bagaje. După nici zece minute, doamna Basso se arătă în grădină, îmbrăcată într-un costum de matelot din pînză de Concarneau şi cu o bonetă de marinar american pe cap.

Soţul ei era probabil mai grăbit să probeze costumul de primar, deoarece apăru la o fereastră purtînd deja o redingotă extravagantă şi jobenul pe cap.

— Ce spui?

— Sper că n-ai uitat eşarfa!

— Care eşarfă?

— Păi, primarul poartă o eşarfă tricoloră!

Ambarcaţiuni uşoare lunecau alene pe fluviu. Un remorcher şuieră în depărtare. Soarele începea să coboare printre copacii de pe colina din aval.

— Să mergem la Vieux Garçon! spuse Maigret.

Zări o terasă mare pe malul Senei, ambarcaţiuni de toate felurile şi vreo zece maşini parcate în spatele clădirii.

— Vă aştept?

— Încă nu ştiu.

Prima persoană pe care o întîlni fu o femeie îmbrăcată în alb, care alerga şi aproape că-i căzu în braţe. Purta pe cap flori de portocal. Era urmărită de un tînăr în costum de baie. Amîndoi rîdeau. Alţii priveau scena de pe peronul hanului.

— Dă-i pace miresei! strigă cineva.

— Aşteaptă măcar pînă la nuntă!

Mireasa se opri, gîfîind, iar Maigret o recunoscu pe dama de pe Avenue Niel, aceea care se întîlnea de două ori pe săptămînă cu domnul Basso.

Într-o bărcuţă vopsită în verde, un bărbat aranja scule de pescuit cu o expresie preocupată, ca şi cum ar fi făcut o treabă delicată şi anevoioasă.

— Cinci pahare de pernod²!

Un tînăr ieşi din han. Era fardat, ca să arate ca un ţăran cu faţa plină de coşuri şi ilar.

— Cum arăt?

— Ar fi trebuit să-ţi faci părul roşu!

Sosi o maşină. Din ea coborîră persoane deja îmbrăcate pentru nunta ţărănească. O femeie purta o rochie de mătase de culoare cafeniu-deschis, care mătura pămîntul. Soţul ei îşi pusese un lanţ de bărcuţă, în loc de lanţ de ceas, pe abdomenul rotunjit de o pernă strecurată sub vestă.

Razele de soare deveneau roşii. Frunzişul copacilor abia dacă fremăta. Pe firul apei aluneca o barcă uşoară, al cărei pasager pe jumătate gol, întins în partea din spate, se mulţumea s-o conducă leneş cu o vîslă scurtă.

— La ce oră vin trăsurile cu banchete?

Maigret nu prea ştia unde să se aşeze.

— Au sosit soţii Basso?

— Ne-au depăşit pe drum!

Deodată, cineva veni şi se proţăpi în faţa lui Maigret, un bărbat la vreo treizeci de ani, aproape chel, cu faţă de clovn. În ochi îi lucea o lumină plină de maliţie. Şi zise cu accent englezesc pronunţat:

— Uite un amic care o să facă pe notarul!

Nu era beat de tot, dar nici treaz. Razele soarelui în amurg îi înroşeau faţa, iar pupilele îi erau mai albastre decît apa fluviului.

— Faci pe notarul, nu? întrebă el, cu familiaritatea beţivilor. Sigur, bătrîne, să ne distrăm!

Şi adăugă, apucîndu-l pe Maigret de braţ:

— Hai să bei un pernod!

Toată lumea rîdea. O femeie spuse cu glas şoptit:

— James cam exagerează!

Dar celălalt, netulburat, îl trase pe Maigret spre Vieux Garçon şi comandă:

— Deux grands Per’3!

Şi rîse singur de această butadă săptămînală, în timp ce li se serveau două pahare pline ochi.

1. „Pisică” (fr.) (n.tr.).

2. Aperitiv de 45 de grade, cu aromă de anason, de culoare galben-auriu, care devine de un galben lăptos atunci cînd se adaugă apă (n.tr.).

3. În limba franceză, deux grands Per’ („două pernoduri mari”) se pronunţă la fel ca deux grand-pères („doi bunici”) (n.tr.).