© 2014 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4656-2

ISBN PDF: 978-973-46-4657-9

ISBN print: 978-973-46-4207-6

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Ernst Barlach (1870-1938), Îngerul plutitor (1927

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MARTA PETREU este scriitor şi profesor. A debutat editorial în 1981, cu volumul de poeme Aduceţi verbele. Alte volume de poeme: Dimineaţa tinerelor doamne (1983); Loc psihic (1991); Poeme neruşinate (1993); Cartea mîniei (1997); Apocalipsa după Marta (1999); Falanga (2001); Scara lui Iacob (2006). Este autoarea mai multor volume de eseuri şi studii despre filosofia şi cultura românească: Teze neterminate (1991); Jocurile manierismului logic (1995); Un trecut deocheat sau „Schimbarea la faţă a României” (1999; ed. a II-a, 2004); Ionescu în ţara tatălui (2001; ed. a II-a, 2002); Filosofia lui Caragiale (2003); Filosofii paralele (2005); Despre bolile filosofilor. Cioran (2008; ed. a II-a, 2010). La Editura Polirom au mai apărut: Diavolul şi ucenicul său: Nae Ionescu – Mihail Sebastian (2009; ed. a II-a, 2010), Acasă, pe Cîmpia Armaghedonului (2011), Apocalipsa după Marta (2011), Cioran sau un trecut deocheat (2011), De la Junimea la Noica. Studii de cultură românească (2011), Filosofia lui Caragiale (2012), O zi din viaţa mea fără durere (2012), Ionescu în ţara tatălui (2012), Jocurile manierismului logic (2013), Filosofii paralele (2013) şi Biblioteci în aer liber (2014). Volumele sale au fost traduse în Franţa, SUA, Elveţia, Ungaria şi Serbia.

N-am putut împiedica nenorocirea

Aveam o maşină cu care puteam ajunge oriunde şi trece peste orice

şi-o conduceam cu mare artă şi-n mare viteză

pe-un drum în lucru unghiular

Peste canalul morii nu mai era nici un pod

Priveam apa întunecată

sperînd că la o adică la mine-n sat sub hagău

peste apa sîmbetei pot zbura sau sări

Era noapte mergeam spre casa noastră ca spre paradis

Eram îmbrăcată în alb

Mergeam cu viteză maximă călcam acceleraţia călcam legile în picioare

doar doar o să ajung la timp în anul 1954 luna iunie

doar doar o să reuşesc să împiedic cumva catastrofa

conduceam nebuneşte prin noapte am ajuns lîngă moară sub hagău

dar peste canalul morii nu mai era nici un pod nici o punte nimic:

iar peste un asemenea canal nu poate trece nici pasărea-n zbor

nu ajung la vreme în iunie 1954 cînd ei s-au iubit

nu pot nicicum să previn catastrofa

mi-am spus

şi m-am oprit

Cortina

Cerul e numai nori – groşi impenetrabili

ca urîtul lui Dumnezeu

Totuşi n-o să plouă: va fi o lungă secetă pe pămînt

mi s-a spus

şi spun şi eu mai departe

E numai aşa – o demonstraţie de singurătate

o mică epilepsie o cruzime măruntă

E o cortină grea de fier

pictată în toate nuanţele cenuşiului

pe care mintea lui le poate concepe

Eu presupun că e unul dintre cercuri

poate ultimul cel mai strîmt

un puţ o pîlnie – cercul al nouălea

dacă nu greşesc

Domine. O cortină a coborît

huruind şi icnind

cum huruie şi se-nveninează sîngele meu

cînd trece prin porţile larg deschise

din cordul meu în cordul tău

O cortină lăsată fără greş

cînd începem schimbul

Distanţa

Cineva pune distanţe între moleculele mele

între durere şi strigăt trec cîteva vieţi

materia primă din care m-am ales ca untul din lapte

s-a copt

şi se destramă ca noaptea

pe tăcute

şi-ncet

Eu însă am ispăşit în avans – sfidez – am credit nelimitat

Ca o moară stricată

revenirea-i eternă

Îmi amintesc un cîmp cu flori dimineaţa

ai mei poartă haine de duminică binele e cu putinţă

fericirea se întinde ca untura pe pîine

durerea şi oboseala sînt o limbă străină despre care nu ştiu

moartea nu există nici măcar cuvîntul

asta a fost viaţa dintîi –

pentru ea n-am dovezi

însă mi-o amintesc la fel de clar

cum îmi văd degetele de la mîini acum cînd scriu

Cine pune distanţele între o moleculă şi alta din mine

îl întreb pe morar la trezire

şi cine

mă-mbrînceşte iarăşi în meliţă

eu am plătit în avans

am credit cît poftesc

Hei tu

Am iubit un bărbat care refuza să-mi spună pe nume

şi mă striga cu: Hei tu!

sau

şi mai bine: Domnu! hei tu!

uneori îmi dădea hainele lui să umblu în ele

hai tu hei tu

îmi camufla carnea mea de femeie în hainele lui

şi mă îndemna să umblu aşa

Hei domnu! spunea

şi pe buzele lui se vedea o mare amărăciune

iar pe faţa lui eu citeam cît de mult cîndva l-am durut

N-a fost fericit cu mine n-am fost fericită cu el

îi simţeam mînia în fiecare tăcere cu care mă apăsa: şi tăcea îndelung

Uneori mă uita cu ceasul în stradă ca pe-un cîine

de faţă cu prietenii lui m-a chemat cu numele celeilalte femei – tot cu m

De dragul lui m-am vîrît între pumn şi destinaţia lui

şi-am fost dată de-asfalt ca un sac cu cartofi

Bărbatul ăsta încrustat în mine ca inelul într-un copac

îmi arunca uneori peste umăr

cît de mult i-am greşit:

iar eu recunoşteam imediat orice vină

şi-mi mai imaginam cîteva cerîndu-i indulgenţe să mai exist

Am iubit vreme lungă lungă

un bărbat întunecat ca o sferă de fier

ca o stea îndesată din cosmosul meu dens

greu de dus în spatele meu arcuit de supus

După cum mă doare

dacă ating trecutul-prezent – oho: viaţa mea de femeie –

mă întreb dacă nu cumva-l mai iubesc şi acum

am avut o pasiune lungă lungă

pentru un bărbat care refuza să-mi spună pe nume

şi mă fluiera scurt cu Hei tu!

şi eu întotdeauna soseam

Musafirul

Nu-l anunţă mare lucru – de fapt. E numai linişte afară

şi un tremur pe dinăuntru

Iar eu mă pomenesc deodată c-o iau pe dealuri

strigînd nu

nu e drept să vină din nou – şi de ce iarăşi la mine

La trecerea lui se opreşte şi vîntul

El simte de la o poştă putoarea fricii

el străinul

invocat de la distanţă-n genunchi

musafirul picat pe nepusă masă la cină

încălţat în sandalele lui scumpe roşii

din altă ţară

el vrea să mă îmbrace într-o cămaşă a lui

străin

şi lacom ca lupii iarna

gata să se hrănească

Cerul s-a lăsat la pămînt

Cerul s-a lăsat la pămînt

Stau ca papura deasupra apei încreţite de vînt

Norii mi se freacă de glesne umezi şi răcoroşi ca botul unui căţeluş de-o zi

încă orb

Ne jucăm şi noi – le şoptesc

şi mă prefac că m-ascund

Pe mine cineva m-arată cu degetul şi mă crestează ca pădurarul copacii

cineva încearcă să mă prindă în lesă ca pe-o iapă albastră în vis

iar pe mare

cît vezi cu ochii sînt numai peşti argintii

obsceni

cu burta albă în sus –

nimeni nimic plumbul s-a lăsat în tălpi nimeni nimic

Împotriva dorinţei ceva s-a sfîrşit şi-şi dă duhul icnind

Nebulos ceva nou se-ncheagă scîncind

Pe mine cineva mă încreastă cu securea ca pădurarul copacii

şi-ncearcă să mă prindă ca pe-un cal

mîna mea mă descăpăţînează seară de seară la intrarea în somn

pumnul cu mănuşă de box mi-l bag singură-n gură drept căluş şi zăbală

Muşc şi înghit

muşc şi trăiesc răul ăsta bătrîn

Tată: te iubesc – mă pomenesc spunînd. Te iubesc:

pentru că noi cei din neamul nostru avem sîngele întunecat

noi nu degeaba am fost căliţi de mici în blesteme şi lapte

noi rezistăm la orice

cînd cineva ne strigă seara din drum noi ne-ntoarcem

să îi vorbim

dar nimeni dar nimic nu-i nicăieri

mama noastră nu degeaba ne-a alăptat ani mulţi

în ea nu degeaba curge un sînge gras şi vînăt ca viaţa

noi rezistăm la orice noi n-avem lacrimi

nouă glonţul de-oţel ne intră drept în inimă şi acolo rămîne

ca insulta

pînă se face noapte

noi avem şapte vieţi

şi amărăciune cît pentru nouă

noi n-arătăm nimănui durerea din piept nici mărăcinii

noi rana o acoperim cu solzişori şi păşim surîzînd

glonţul de-oţel ne intră drept în inimă

ca blestemul

şi nu: nu-l extragem nicicînd şi îi spunem destin

noi adunăm în guşă ca porumbelul tot ce face din viaţă iad

şi-apoi poc

şi-apoi poc

Pentru că noi avem soluţie la orice: marea

Ea ne primeşte oricînd la orice vîrstă

singuri

goi

ea ne leagănă şi ne ostoieşte

cu burta-n sus şi grei de schije

cum îi venim