Translation of the novel © 2008, 2014 by Editura Polirom, all rights reserved.

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4392-9

ISBN PDF: 978-973-46-4393-6

ISBN print: 978-973-46-1013-6

Coperta: Radu Răileanu

Foto: Florin Pînzariu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

I

Înainte de a deschide ochii, Maigret se încruntă, ca şi cum s-ar fi temut de vocea aceea care îi strigase în somn:

— Unchiule!

Cu pleoapele închise, comisarul oftă, pipăi aşternutul şi înţelese că nu visa, că se întîmpla ceva, deoarece mîna lui nu găsise, acolo unde ar fi trebuit să fie, corpul cald al doamnei Maigret.

În sfîrşit, deschise ochii. Noaptea era senină. Doamna Maigret, în picioare lîngă fereastra cu ochiuri mici de geam, trăgea perdeaua, în timp ce jos cineva zgîlţîia uşa şi zgomotul răsuna în toată casa.

— Unchiule! Eu sînt!

Doamna Maigret privea în continuare afară şi părul ei pus pe moaţe forma un fel de aureolă ciudată.

— E Philippe, spuse ea, ştiind că Maigret se trezise şi că, întors spre ea, aştepta să-i spună ceva. Te scoli?

Maigret coborî primul, cu picioarele goale în papucii de pîslă. Îşi trăsese în grabă pantalonii pe el şi, păşind pe scară, îşi punea haina. La treapta a opta, trebuia să se aplece din cauza grinzii. De obicei, o făcea din reflex. De data asta însă uită, se lovi cu fruntea de grindă, bombăni, înjură, părăsi casa scării rece ca gheaţa şi intră în bucătărie, unde încă se mai simţea o undă de căldură.

Uşa era prevăzută cu gratii de fier. De cealaltă parte a ei, Philippe îi spunea cuiva:

— Nu durează mult. Ajungem la Paris înainte să se facă ziuă.

Doamna Maigret se îmbrăca acum, şi paşii ei puteau fi auziţi la primul etaj. Maigret deschise uşa, morocănos din cauză că se lovise la cap.

— Tu eşti! mormăi el, văzîndu-şi nepotul în stradă.

O lună uriaşă plutea deasupra plopilor desfrunziţi şi făcea cerul atît de luminos, încît se conturau cu claritate şi cele mai mici crengi, iar Loara, dincolo de cotitura drumului, era toată o forfoteală de paiete argintii.

„Bate vîntul dinspre est!”, îşi spuse Maigret, aşa cum ar fi făcut orice locuitor al ţinutului văzînd cum se încreţea suprafaţa fluviului.

— Sper că n-am trezit-o pe tanti?!

Philippe avea faţa amorţită de frig. În spatele lui, pe fondul cîmpului alb de chiciură, se profila silueta stranie a unui taxi G.7.

— Laşi şoferul afară?

— Trebuie să vorbesc imediat cu dumneata.

— Intraţi repede amîndoi, le strigă din bucătărie doamna Maigret, care aprindea o lampă cu petrol.

Şi adăugă, la adresa nepotului ei:

— Încă nu avem curent electric. Avem instalaţia făcută, dar încă nu ne-au dat curent.

Într-adevăr, un bec atîrna la capătul unui fir electric. Există astfel de detalii pe care le remarci fără să vrei. Iar atunci cînd eşti deja nervos, e de ajuns ca să te irite. În minutele următoare, Philippe avea să se uite de multe ori la acel bec şi la sîrma strîmbă de care atîrna, care nu foloseau la nimic, poate doar ca să scoată în evidenţă tot ce era învechit în acea casă de ţară sau fragilitatea confortului modern.

— Vii de la Paris?

Încă ameţit de somn, Maigret se sprijinea de cămin. Prezenţa taxiului pe drum făcea întrebarea la fel de inutilă ca şi becul. Dar există momente în care vorbeşti aşa, ca să te afli în treabă.

— O să-ţi spun totul, unchiule. Sînt într-o situaţie îngrozitoare. Dacă nu mă ajuţi, dacă nu vii la Paris, nu ştiu ce o să se întîmple cu mine. Îmi pierd capul. Uite, nici n-am sărutat-o pe tanti!

Tînărul atinse foarte uşor de trei ori obrajii doamnei Maigret, care îmbrăcase un capot peste cămaşa de noapte. Nepotul îndeplini acest ritual ca un copil. Apoi, imediat, se aşeză la masă şi îşi prinse capul cu amîndouă mîinile.

Maigret îşi umplea pipa privindu-l, iar soţia lui îngrămădea vreascuri în vatră. Atmosfera avea ceva nefiresc, ameninţător. Maigret, de cînd se pensionase, pierduse obiceiul sculatului în crucea nopţii, şi asta îi amintea, fără să vrea, de nopţile petrecute lîngă un bolnav sau un mort.

— Mă întreb cum am putut să fiu atît de prost! spuse deodată Philippe, printre suspine.

Emoţia sa răbufnea brusc. Plîngea fără lacrimi. Se uita în jur ca unul care caută să-şi verse nervii pe ceva, în timp ce, contrastînd cu această agitaţie în gol, Maigret ridica fitilul lămpii cu petrol, iar primele flăcări prindeau să se înalţe în cămin.

— Mai întîi ai să bei ceva.

Unchiul luă o sticlă de tescovină şi două pahare dintr-un dulap unde se aflau resturi de mîncare şi care mirosea a carne rece. Doamna Maigret îşi puse saboţii şi plecă să aducă lemne pentru foc.

— Noroc! Şi încearcă să te linişteşti.

Mirosul vreascurilor care ardeau se amesteca acum cu cel al tescovinei. Philippe, năuc, se uită la mătuşa lui care se ivi fără zgomot din întuneric, cu braţele încărcate de butuci.

Era miop şi, văzuţi dintr-un anumit unghi, ochii lui păreau imenşi în spatele lentilelor ochelarilor, ceea ce îl făcea să semene cu un copil intrat în panică.

— S-a întîmplat chiar în noaptea asta. Trebuia să fac o pîndă pe strada Fontaine…

— Stai puţin, îl întrerupse Maigret, aşezîndu-se călare pe un scaun de pai şi aprinzîndu-şi pipa. Cu cine lucrezi?

— Cu comisarul Amadieu.

— Spune mai departe.

Maigret, trăgînd încetişor din pipă, miji ochii, zărind parcă, dincolo de peretele văruit şi de etajera cu cratiţe din cupru, imagini ce-i erau la fel de familiare. La Poliţia Judiciară, biroul lui Amadieu era ultimul pe dreapta, la capătul culoarului. Amadieu era un bărbat slab şi trist, care fusese numit comisar divizionar în momentul în care Maigret se pensionase.

— Mai are mustăţile alea mari?

— Le are. Am avut ieri un mandat de aducere pentru Pepito Palestrino, patronul de la Floria, cabaretul de pe strada Fontaine.

— Ce număr?

— 53, lîngă un negustor de ochelari.

— Pe vremea mea, acolo era Toréador. Trafic de cocaină?

— La început. Apoi şi altceva. Şeful auzise că Pepito era înhăitat cu Barnabé, tipul care a fost lichidat în Place Blanche acum cincisprezece zile. Probabil că ai citit în ziare.

— Fă o cafea! îi spuse Maigret soţiei sale.

Şi, cu acel oftat de uşurare al unui cîine care se culcă în sfîrşit după ce s-a învîrtit în jurul cozii, îşi sprijini coatele pe speteaza scaunului şi îşi aşeză bărbia peste mîinile încrucişate. Din cînd în cînd, Philippe îşi scotea ochelarii să le şteargă lentilele şi, preţ de cîteva clipe, părea orb. Era un tînăr înalt, roşcovan, bine făcut, cu tenul de un roz ca de bomboană.

— Ştii că nu mai facem ce vrem. Pe vremea dumitale, Pepito ar fi fost arestat în miez de noapte. Acum, legea trebuie respectată întocmai. Aşa că şeful a luat hotărîrea să fie arestat la opt dimineaţa. Pînă atunci, aveam sarcina să-l supraveghez…

Se împotmolea parcă în calmul profund al încăperii, apoi, brusc, cu o tresărire, revenea la tragedia lui şi se uita în jur cu o privire rătăcită.

În schimb, Maigret parcă adulmeca mireasma Parisului ascultînd cuvintele nepotului său. Îşi imagina firma luminoasă de la Floria, portarul cu ochii după maşini şi pe ruda lui sosind, seara, în apropiere.

— Scoate-ţi pardesiul, Philippe, spuse doamna Maigret. O să răceşti cînd pleci.

Era în smoching. Arăta destul de ciudat în bucătăria joasă, cu tavanul din grinzi groase şi pardoseala din gresie roşie.

— Mai bea puţin…

Dar Philippe se ridică brusc, îşi strînse mîinile gata să şi le frîngă, cuprins de un nou acces de furie.

— Dacă ai şti, unchiule!

Ar fi vrut să plîngă şi nu putea. Privirea lui întîlni din nou becul electric. Tropăi uşor de enervare.

— Pun prinsoare că foarte curînd voi fi arestat!

Doamna Maigret, care prepara cafeaua, se întoarse spre el, cu ibricul în mînă.

— Ce tot spui?

Maigret fuma netulburat, lărgindu-şi gulerul cu mici broderii roşii de la cămaşa de noapte.

— Aşadar, executai o supraveghere în faţă la Floria…

— Nu în faţă. Am intrat, răspunse Philippe, rămînînd în picioare. În capătul celălalt al cabaretului există un mic birou şi Pepito şi-a instalat acolo un pat de campanie. Acolo doarme de cele mai multe ori, după ce încuie uşile.

Pe drum trecu o brişcă. Pendula se oprise. Maigret se uită la ceasul lui, care atîrna de un cui deasupra căminului şi arăta ora patru şi jumătate. În grajduri, oamenii începeau să mulgă vacile şi şaretele se îndreptau spre piaţa din Orléans. Taxiul staţiona mai departe în faţa casei.

— Am vrut să fac pe deşteptul, mărturisi Philippe. Săptămîna trecută, şeful m-a certat şi mi-a spus…

Roşi, tăcu şi căută un punct unde să-şi fixeze privirea.

— Ce ţi-a spus?

— Nu mai ştiu…

— Ştiu eu! Dacă e vorba de Amadieu, probabil că a spus ceva de genul: „Eşti un fantezist, domnule, un fantezist ca unchiul tău!”.

Philippe nu răspunse nici da, nici nu.

— Pe scurt, am vrut să fac pe deşteptul, se grăbi el să continue. Pe la unu şi jumătate, cînd clienţii au plecat, m-am ascuns în toaletă. Îmi spuneam că, dacă Pepito a aflat ceva, poate că va încerca să facă marfa să dispară. Ştii ce s-a întîmplat?

Maigret, cu un aer şi mai grav, dădu lent din cap.

— Pepito era singur. Sînt sigur de asta! Dar, la un moment dat dat, a răsunat o împuşcătură. Mi-au trebuit cîteva secunde să înţeleg, apoi alte cîteva ca să dau fuga în sală. Noaptea, părea mai mare. Era aprins un singur bec. Pepito zăcea între două şiruri de mese şi, în cădere, răsturnase cîteva scaune. Era mort…

Maigret se ridică şi îşi umplu paharul ochi, în timp ce soţia lui îi făcea semn să nu bea prea mult.

— Asta e tot?

Philippe se plimba prin bucătărie şi, deşi se exprima de obicei destul de anevoios, începu să vorbească liber, cu o voce seacă şi răutăcioasă:

— Nu, nu e tot! Atunci am făcut prostia! M-a cuprins panica, nu mai eram în stare să judec. Sala goală era sinistră, parcă toată cenuşie. Pe jos şi pe mese erau împrăştiate serpentine. Pepito zăcea într-o poziţie ciudată, pe o parte, cu mîna aproape de rană, şi părea că se uită la mine. Ce să-ţi spun? Am scos revolverul şi am început să vorbesc. Nu ştiu ce-am strigat, iar vocea mea m-a speriat şi mai mult. Peste tot erau petice de întuneric, draperii, şi mi se părea că ceva se mişca. Am făcut un efort. M-am dus să văd. Deschideam brusc o uşă sau smulgeam o draperie de catifea. Jos am găsit tabloul electric şi am vrut să aprind toate luminile. Am răsucit comutatoarele la întîmplare. Şi totul a devenit şi mai înspăimîntător. S-a aprins şi un reflector roşu. Ventilatoare au început să zbîrnîie în toate colţurile. „Cine-i acolo?”, am strigat.

Tînărul îşi muşcă buzele. Mătuşa se uita la el la fel de emoţionată ca şi dînsul. Era fiul surorii sale. Se născuse în Alsacia, iar Maigret îl ajutase să se angajeze la Poliţia Judiciară.

— Aş prefera să-l ştiu într-o administraţie, spusese sora ei.

Acum, nepotul zicea cu o voce uşor gîfîită:

— Nu trebuie să fii supărat pe mine, unchiule. Nici eu nu ştiu cum s-a întîmplat. Abia dacă-mi amintesc. În orice caz, am tras, pentru că mi se părea că văd mişcîndu-se ceva. Mă repezeam brusc într-o direcţie, apoi mă opream. Mi se părea că aud paşi, şoapte. Şi nu dădeam peste nimic. Niciodată n-aş fi crezut că sala era atît de mare şi plină de atîtea obstacole. În cele din urmă, am ajuns în birou. Pe masă se afla un revolver. Am pus mîna pe el instinctiv. Ţeava era caldă. Am scos încărcătorul şi am văzut că lipsea un glonţ…

— Idiotule! mormăi Maigret printre dinţi.

Cafeaua aburea în boluri şi doamna Maigret, cu zaharniţa în mînă, stătea aşa, fără să ştie ce face.

— Îmi pierdusem capul. Mi s-a părut iar că aud zgomot dinspre uşă. Am fugit spre ea. Abia apoi mi-am dat seama că aveam cîte o armă în fiecare mînă.

— Unde ai pus revolverul?

Vocea lui Maigret era dură. Philippe lăsă ochii în jos.

— Prin cap îmi treceau tot felul de gînduri. Dacă se ajungea la concluzia că a fost o crimă, aveau să creadă că, de vreme ce eram singur acolo cu Pepito…

— Dumnezeule! gemu doamna Maigret.

— Asta a durat doar cîteva secunde. Am aşezat revolverul lîngă mîna cadavrului, ca să se creadă că e vorba de o sinucidere, apoi…

Maigret se ridică şi, cu mîinile la spate, se proţăpi în faţa căminului, în atitudinea lui preferată. Nu era bărbierit. Se mai îngrăşase puţin de cînd, activ fiind, se posta astfel în faţa sobei sale de la Poliţia Judiciară.

— Cînd ai ieşit, ai întîlnit pe cineva, nu-i aşa?

Era sigur.

— Exact în momentul în care dădeam să închid uşa în urma mea, m-am ciocnit de un bărbat care trecea pe trotuar. Mi-am cerut scuze. Feţele noastre aproape că s-au atins. Nici măcar nu mai ştiu dacă, pe urmă, chiar am închis uşa. Am mers aşa pînă în Piaţa Clichy. Am urcat într-un taxi şi i-am dat adresa dumitale.

Doamna Maigret puse zaharniţa pe masa de fag şi îl întrebă încet pe soţul ei:

— Cu ce costum te îmbraci?

Preţ de o jumătate de oră, domni dezordinea.

Maigret putea fi auzit bărbierindu-se şi îmbrăcîndu-se în camera lui. Doamna Maigret prăjea ouă şi vorbea cu Philippe.

— Ce mai ştii de mama ta?

— E bine. Trebuie să vină la Paris de Paşte.

Îl poftiră să intre pe şofer, care nu voi să-şi dea jos pardesiul gros de culoare maronie. Picături mici de apă îi tremurau în mustaţă. Se aşeză într-un colţ şi nu se mai mişcă de acolo.

— Unde-mi sînt bretelele? strigă Maigret de la etaj.

— În primul sertar al comodei.

Apoi Maigret coborî, în pardesiul lui cu guler de catifea şi cu melonul pe cap. Dădu la o parte ouăle care îi erau servite şi, cu toate că soţia lui nu era de acord, bău şi al patrulea pahar de tescovină.

Se făcuse cinci şi jumătate cînd cei trei bărbaţi ieşiră din casă şi se îndreptară spre taxi. Motorul porni greu. Doamna Maigret dîrdîia de frig în uşa întredeschisă, în timp ce lampa cu petrol făcea să danseze lumini roşietice în micile ochiuri de geam.

Afară era atîta lumină, încît s-ar fi putut crede că se crăpa de ziuă. Dar era februarie şi nopţile erau argintii. Fiecare fir de iarbă purta o picătură de chiciură. Merii din grădina vecină erau atît de albi de la îngheţ, încît păreau fragili ca sticla.

— În două-trei zile sînt înapoi! strigă Maigret.

Philippe, stînjenit, strigă şi el:

— La revedere, tanti!

Şoferul închise portiera şi, în primele minute, schimbă cu sîrg vitezele.

— Îmi cer iertare, unchiule…

— De ce?

De ce? Philippe nu îndrăzni să spună. Cerea iertare deoarece simţea că această plecare avea ceva dramatic. Îşi amintea de silueta unchiului său, mai adineauri, lîngă cămin, în cămaşă de noapte, cu hainele lui vechi şi în papuci de casă.

Iar acum abia dacă îndrăznea să-l privească. Bineînţeles, alături de el era chiar Maigret, fumîndu-şi pipa, cu gulerul de catifea ridicat şi pălăria pe frunte. Dar nu era un Maigret entuziast. Nu era nici măcar un Maigret sigur pe el. De două ori întorsese capul spre căsuţa lui care dispărea în depărtare.

— La opt va ajunge Amadieu pe strada Fontaine? întrebă Maigret.

— La opt.

Aveau timp. Taxiul mergea destul de repede. Traversară Orléans, unde se puneau în mişcare primele tramvaie. În mai puţin de o jumătate de oră, ajunseră la piaţa din Arpajon.

— Ce crezi, unchiule?

Curenţi reci de aer pătrundeau în maşină pînă la ei. Cerul era senin, iar la răsărit începea să prindă o nuanţă aurie.

— Cum a putut fi omorît Pepito? întrebă Philippe, oftînd, fără să primească răspuns.

Opriră la ieşirea din Arpajon ca să se încălzească într-un bistrou şi, aproape imediat, se lumină de ziuă, soarele palid ridicîndu-se treptat la orizontul cîmpurilor.

— Eram acolo doar eu şi el…

— Taci! replică Maigret, cu lehamite.

Nepotul lui, ca un copil prins cu mîţa-n sac, se ghemui în colţul lui şi nu mai îndrăzni să-şi ia ochii de la portieră.

Intrară în Paris exact cînd începea agitaţia dimineţii. Trecură pe lîngă Leul din Belfort¹, străbătură bulevardul Raspail, Pont Neuf…

Culorile erau atît de vii, încît ai fi zis că oraşul tocmai fusese spălat cu apă curată. Un şir de şlepuri urca lent pe Sena şi remorcherul, ca să-şi anunţe prezenţa, şuiera, scoţînd jeturi de aburi albi.

— Cîţi trecători erau pe strada Fontaine cînd ai ieşit?

— Nu l-am văzut decît pe cel de care m-am ciocnit.

Maigret oftă şi îşi goli pipa, lovind-o uşor de tocul pantofului.

— Unde vreţi să coborîţi? întrebă şoferul, care lăsase jos geamul despărţitor.

Opriră un moment pe chei, ca să lase valiza lui Maigret la un hotel, apoi reveniră la taxi şi cerură să fie duşi pe strada Fontaine.

— Sînt îngrijorat nu atît de ce s-a întîmplat la Floria, cît de omul de care te-ai ciocnit.

— Ce crezi?

— Nu cred nimic!

Era una dintre expresiile lui preferate, care revenea din trecut exact în momentul în care întorcea capul să zărească silueta pe vremuri atît de familiară a Palatului de Justiţie.

— Pentru un moment, m-am gîndit să mă duc la şeful cel mare şi să-i spun totul, murmură Philippe.

Maigret nu răspunse. Şi, pînă în strada Fontaine, păstră în faţa ochilor imaginea Senei curgînd învăluită într-o ceaţă fină, albastră-aurie.

Se opriră la o sută de metri de numărul 53. Philippe îşi ridică gulerul pardesiului ca să-şi ascundă smokingul, dar trecătorii întorceau totuşi capul după pantofii lui de lac.

Era abia şapte fără zece. Se spălau geamurile bistroului din colţ, Tabac Fontaine, care era deschis toată noaptea. Oamenii care mergeau la muncă se opreau acolo şi înghiţeau grăbiţi o cafea cu lapte şi un croasant. Servea un chelner, un tînăr din Auvergne cu părul negru, pentru că patronul nu se culca înainte de cinci-şase şi se trezea abia la prînz. Pe o masă rămăseseră chiştoace de ţigări şi de trabucuri, în jurul unei tăbliţe pe care erau scrise punctele de la belotă.

Maigret cumpără un pachet de tutun şi ceru un sendviş, în timp ce Philippe îşi pierdea răbdarea.

— Ce-a fost aici astă-noapte? întrebă fostul comisar, cu gura plină de pîine şi jambon.

Şi, în timp ce lua banii, chelnerul răspunse netulburat:

— Se spune că patronul de la Floria a fost ucis.

— Palestrino?

— Nu ştiu. Eu sînt de zi. Ziua, localurile de noapte sînt închise.

Ieşiră. Philippe nu îndrăznea să spună nimic.

— Vezi? mormăi Maigret.

Apoi, la marginea trotuarului, adăugă:

— Asta a făcut omul de care te-ai ciocnit. Înţelegi? În mod logic, n-ar fi trebuit să se ştie nimic înainte de ora opt.

Mergeau spre Floria, dar se opriră la cincizeci de metri. În faţa uşii putea fi zărit chipiul unui agent de poliţie. Pe celălalt trotuar se afla un grup de oameni.

— Ce să fac?

— Şeful tău e sigur aici. Du-te la el şi spune-i…

— Dar dumneata, unchiule?

Maigret dădu din umeri şi continuă:

— …spune-i adevărul.

— Şi dacă mă întreabă unde m-am dus după aceea?

— Îi răspunzi că ai venit la mine.

Tonul era resemnat. Porniseră cu stîngul, asta era! O poveste stupidă de-ţi venea să scrîşneşti din dinţi de ciudă!

— Îmi cer iertare, unchiule!

— Fără scene duioase în mijlocul străzii! Dacă nu te reţine, ne întîlnim la Chope du Pont Neuf. În caz că nu sînt acolo, îţi las un bileţel.

Nici măcar nu-şi strînseră mîinile. Philippe porni grăbit spre Floria, spre agentul de poliţie care nu-l cunoştea şi care nu îl lăsă să treacă. Inspectorul se văzu nevoit să-şi arate insigna, apoi intră.

Maigret, cu mîinile în buzunare, rămase la distanţă, ca un gură-cască. Aştepta. Stătu aşa aproape o jumătate de oră, fără să ştie ce se întîmpla în local.

Comisarul Amadieu ieşi primul, urmat de un bărbat cu o înfăţişare ştearsă, mic de statură, care părea a fi un chelner.

Maigret nu avea nevoie de explicaţii. Ştia că era trecătorul de care se ciocnise Philippe. Ghicea întrebarea lui Amadieu.

— Aici te-ai lovit de el?

Chelnerul făcu un semn afirmativ. Cu un gest, comisarul Amadieu îl chemă pe Philippe, care rămăsese înăuntru şi care apăru la fel de emoţionat ca un elev la Conservator, ca şi cum întreaga stradă ar fi ştiut ce bănuieli planau asupra lui.

— Acesta este domnul care ieşea în acel moment? probabil că întreba Amadieu, trăgîndu-se de mustaţa lui neagră.

Chelnerul dădu din nou afirmativ din cap.

Mai erau încă doi inspectori. Comisarul divizionar se uită la ceas şi, după o scurtă discuţie, chelnerul se îndepărtă şi intră în bistrou, în timp ce poliţiştii se întorceau în localul de noapte.

După un sfert de oră, două maşini sosiră una după alta. Parchetul!

— Trebuie să mă întorc acolo ca să repet declaraţiile, îi spuse chelnerul colegului său de la Tabac Fontaine. Încă un şpriţ, repede!

Şi, jenat de privirea grea a lui Maigret, care bea un ţap de bere aproape de el, întrebă ceva mai încet:

— Cine-i tipul ăsta?

1. Replică din bronz martelat a sculpturii cu acelaşi nume, aflată în oraşul Belfort, operă a artistului Frédéric Bartholdi. Leul simbolizează rezistenţa eroică a locuitorilor din Belfort în faţa asediului oraşului de către armata prusacă (decembrie-februarie 1871) (n.t.).