Radu Ţuculescu

Femeile insomniacului

CARTEA 
ROMÂNEASCĂ
2012

© 2012 by Editura Polirom

www.cartearomaneasca.ro

Editura CARTEA ROMÂNEASCĂ

Bucureşti, Calea Victoriei, nr. 115, sector 1

ISBN ePub: 978-973-46-2628-1

ISBN PDF: 978-973-46-2629-8

ISBN print: 978-973-23-2958-0

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Carmen Doreal, The women of insomniac man

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

RADU ŢUCULESCU (născut în 1949, la Tîrgu-Mureş, crescut la Reghin) este prozator, dramaturg, publicist şi traducător din limba germană. A absolvit Conservatorul „Gheorghe Dima”, secţia vioară. Dintre romanele publicate: Degetele lui Marsias (1985), Umbra penei de gîscă (1991), Povestirile mameibătrîne (2006), Stalin cu sapa-nainte (2009). A publicat volume de proză scurtă şi două volume de teatru. A fost distins cu Premiul Cartea Anului (1995, 2009), Premiul „Radu Enescu” (2002) şi alte premii pentru proză şi traduceri. Este tradus în Ungaria, Rusia, Austria, Cehia, Elveţia, Franţa. În prezent, este realizator la TVR Cluj.

în memoria lui Tiberiu Iancu

Nicio mirare nu-i că, dintre forme

Cele ce ne vrăjesc în primul rînd

Oricît de grele-ar fi, de-ar fi enorme

Cele rotunde, doar acelea sînt!

Căci de priveşti, sus, veşnicele sfere

Ce se-nvîrtesc în slăvi, tremurătoare,

Şi tot ce e rotund: numai mistere

Şi freamăt sînt, şi farmec, şi mişcare...

(din O mie şi una de nopţi)

Partea întîi

DEBUTURI

1

Cînd se născu Septimius Ilarie, ursitoarele erau adunate în jurul unei mese rotunde, rudimentare şi grosolane, din lemn nelustruit, muşcat vîrtos de cari. Jucau cărţi, fumau ţigări ieftine fără filtru şi dădeau pe gît, cu gesturi aproape ritualice, păhărele cu rachiu alb. Fumul de ţigară se foia în jurul lor atît de gros încît abia de auziră scîncetele nou-născutului. De fapt, spre deosebire de marea majoritate a pruncilor proaspăt apăruţi în viaţă, Septimius Ilarie ţipă doar de cîteva ori scurt şi nu prea ascuţit, răspunzînd conştiincios la palmele primite peste fese. Anunţă, în felul acesta, că e viu şi sănătos. Îşi făcu, carevasăzică, datoria pe care fiecare făptură omenească trebuie să şi-o facă atunci cînd deschide ochii prima oară în lume şi i se taie cordonul ombilical. Apoi tăcu, liniştindu-se complet, considerînd caraghios şi inutil să mai dea, haotic, din mîini şi din picioare. Doar ochii negri continuară să i se mişte cu agerime, scăpînd priviri curioase în jur.

Mama Eliza, ca orice mamă normală din lume, îl adoră din prima clipă. În clipa următoare, ceru o cană mare cu cafea, o ţigară şi un ziar cu pagini sportive şi cuvinte încrucişate. I se reaminti că în salon nu se fumează. Îşi ceru scuze, zîmbind adorabil, ca-n poveştile cu zîne. În timp ce sorbea cu deosebită satisfacţie din cana cu cafea, îi explică micuţului Timi de ce echipa locală de fotbal a pierdut, acasă, ultimul meci apoi îi arătă un careu cu cuvinte încrucişate, propunîndu-i să-l rezolve amîndoi. Timi o asculta cu vădit interes şi neascunsă mirare. Se anunţa naşterea unei legături trainice între mamă şi fiu.

Cam cu două luni în urmă, într-o duminică dimineaţa, pe la ora cînd unii o pornesc spre biserică, tatăl lui Septimius Ilarie se ridică din fotoliu şi zise simplu:

— Am poftă de-o ţigară de foi cubaneză. Cobor să-mi cumpăr una.

— Cumpără două, puiule, îl rugă mama Eliza.

— În ordine, zise tatăl lui Timi.

Îşi îmbrăcă sacoul galben în dungi negre, sacoul-zebră cum îl numea, şi ieşi afară unde era vară, cald, cerul ca oglinda, vrăbiile ciripeau bezmetic, iar copiii, aşijderea, prin parcuri. De atunci nu l-a mai văzut nimeni. Adică nimeni din familie, dintre prieteni ori dintre cunoştinţele mai mult ori mai puţin apropiate. Cînd coborîse după ţigările de foi cubaneze, mama Eliza tocmai urmărea la televizor reluarea unui meci de fotbal din campionatul intern. Fotbalul era una dintre pasiunile ei. Mai puţin ale soţului. După ce se termină meciul, constată că soţul plecat după ţigări de foi cubaneze încă nu se întorsese. S-o fi întîlnit cu careva, îşi zise, şi au intrat să bea o bere, că-i cald al naibii afară. Termină de gătit prînzul, puse masa, apoi o strigă pe fetiţă, care se juca cu păpuşile în camera alăturată. Se aşezară amîndouă să mănînce. Fetiţa avea aproape trei ani, o chema Mara, era ageră şi vorbăreaţă. Glumiră pe seama burţii rotunde a mamei, care se umflase atît de mult.

— Frăţiorul meu va fi mai înalt decît mine, zise Mara, şi o să-i bată pe toţi băieţii care mă trag de păr şi mă pişcă de braţe.

Terminară de mîncat şi se culcară. Fetiţa adormi prima. Spre seară, mama Eliza constată, uimită, că tatăl încă nu apucase să cumpere ţigările de foi după care ieşise la prînz.

Peste trei zile îi explică Marei, în succinte cuvinte, cum tati a plecat într-o călătorie mai lungă. Cam aceasta este explicaţia dată copilaşilor curioşi, în asemenea cazuri. Doar nu era să-i spună că... a murit! Va pricepe ea, cînd va creşte mare.

Tatăl dispăruse şi nimeni nu l-a căutat vreodată.

Ursitoarele erau binişor ameţite de fum, joc şi băutură cînd rostiră, aproape în cor:

— Acestui băieţel îi prezicem...

Chicotiră ca nişte babe tăvălite prin mocirla vieţii.

— Îl lăsăm să se descurce singur, continuă una.

— Sîntem şi noi obosite, avem o vîrstă... continuă alta.

— La naiba, avem şi noi dreptul la puţină odihnă. Nu mai prezicem nimic, conchise a treia şi se porniră, toate, pe rîs. Un rîs gros ca o tuse tabagică. După ce se potoliră, prima îşi drese vocea şi zise:

— A încetat prea repede cu urlatul primordial... Mai mult îi place să tacă. O să-i placă să şi gîndească. O adevărată belea pe capul omului, hăhă!

Chicoti printre rotocoale de fum. După ultima chicoteală, subiectul Septimius Ilarie fu abandonat definitiv de către ursitoare. Viaţa i se întindea înainte ca o gumă de mestecat, umedă şi parfumată. Albă şi băloasă. Elastică pînă la un punct cînd se va rupe. Care va fi punctul acela, pe Septimius Ilarie nu-l va interesa niciodată.

2

Timi avea cinci anişori şi ceva. Într-o seară, îi zise mamei:

— Eu nu mai vreau să dorm, mamă Eliza!

— Dar de ce? se miră mama Eliza, zîmbind blînd.

— Pentru că, răspunse Timi, atunci cînd dorm mă duc undeva foarte departe unde e foarte întuneric şi se întîmplă lucruri înfricoşătoare.

— Şi-n acest caz... ce-i de făcut? întrebă mama Eliza.

Ştia că are un băieţel ager la minte, pus pe şotii mai puţin obişnuite. Timi învăţase, deja, literele alfabetului şi începea să descifreze paginile tipărite, urmărind rîndurile cu degeţelul arătător. Mama Eliza citea, zilnic, ziarul, mai ales paginile sportive, insistînd asupra ştirilor şi comentariilor despre fotbal. Pe astfel de pagini a descifrat Timi literele.

— Trebuie să-mi spui poveşti mai multe, găsi Timi soluţia salvatoare.

— De unde atîtea poveşti? se întrebă mama Eliza cu voce tare. Ţi le-am spus pe toate de nenumărate ori.

— Atunci îmi citeşti altele noi, continuă băieţelul.

Mama Eliza răscoli prin bibliotecă şi dădu peste şapte volume din O mie şi una de nopţi.

— Am găsit, zise mama Eliza bucuroasă. Acuma am ce să-ţi citesc. Pînă cînd îţi vei citi singur... Sper, cît de curînd.

În glas se simţea o dîră de mîndrie. Continuă:

— Iar într-o bună zi, cînd voi fi tare bătrînă, o să-mi citeşti şi tu mie pagina sportivă din ziar.

Aşa pătrunse Timi, prin glasul uşor răguşit al mamei Eliza, în lumea aventuroasă şi parfumată a nopţilor Şeherezadei. Nemaipomenite întîmplări şi nemaipomenite personaje. Micuţul Timi află cît de minunate sînt femeile, fie ele feciorelnice sau nu. Cum au ele mijlocul subţire, sînii plini şi elastici, iar şoldurile rotunde, bine ieşite-n evidenţă. Cum, în general, cele frumoase au toate formele rotunde. Cîte zburdălnicii se pot face împreună cu ele, zi şi noapte, mai ales atunci cînd doar pletele lungi le acoperă trupul. Ce minunat e să fii sultan şi să ai atîtea femei cîte zile are anul. Sau cîte nopţi... Şi ce minunat este să mănînci tot felul de mîncăruri alese, gătite de bucătari celebri, iar la sfîrşitul fiecărei mese să primeşti ceva dulce, obligatoriu cu miere şi să bei diverse licori înmiresmate şi revigorante. Căci fără asemenea mese bogate, cum naiba să-ţi refaci forţele?

Mama Eliza citea pînă cînd pleoapele îi alunecau, tiptil, peste ochi, iar bărbia i se proptea în piept. Micuţul insomniac nu ţipa ca s-o trezească, nici nu rîdea ascuţit întru obţinerea aceluiaşi efect. Îi subtiliza, cu grijă, cartea din mînă şi încerca să continue singur lectura. Acest efort îl epuiza, în cele din urmă, şi-l arunca în hăul unui somn unde nu mai era chiar atît de întuneric. Ba, din contră, era un hău colorat, existau cai cu aripioare străvezii, săbii şi suliţe, palate şi corturi, cămile şi oaze, dar, mai ales, fecioare cu pielea mirosind a flori, cu sînii uşor crescuţi, cît să-ţi încapă în căuşul palmei, cu mijlocul subţire de tot, dar cu şoldurile rotunde, legănîndu-se în chip evident sub pînza transparentă care le acoperea. Şi toate aveau chipuri minunate, te lăsau mut de uimire, te lua cu ameţeală şi cădeai lat de admiraţie.

Mara avea deja nouă ani, iar frăţiorul ei Timi nu crescuse, încă, mai înalt decît ea, după cum sperase. Timi avea părul tare negru şi ochii la fel şi era îndesat. Cu toate acestea, nu dovedea aptitudini de bătăuş. Chiar dacă participa la jocurile copiilor, era de obicei mult prea liniştit. Era talentat la fotbal şi poate de aceea băieţii mai mari decît el nu-l luau peste picior, nu-l necăjeau. Timi ştia să citească ziarul. Le explica fazele importante ale meciurilor de fotbal. Le vorbea şi despre alte sporturi. Despre baschet, handbal ori box. Avea darul de a spune în cuvinte puţine exact ceea ce trebuia, nu-ţi năucea creierii cu pălăvrăgeli inutile.

Într-o după-amiază, se juca, împreună cu surioara Mara, un joc cu boabe de fasole care se numea Moară. Timi cîştigă de cîteva ori la rînd, ceea ce reuşi s-o înfurie pe Mara. Brusc, împrăştie boabele de fasole prin toată camera. Mama Eliza nu sosise încă acasă, nu avea cine s-o certe pentru ieşirile ei de fetiţă mofturoasă. Timi nu zise nimic, aşteptînd ca surioara să se potolească de la sine. Aşa se şi întîmplă în foarte scurt timp. Apoi Marei îi veni o idee. Să vadă ea exact cum este Timi băiat şi are să-i arate şi ea lui de ce este fetiţă. Ceea ce Timi acceptă fără comentarii şi îşi dădu jos pantalonii şi chiloţii. La fel făcu şi Mara cu rochiţa şi cu chiloţii ei, apoi se cercetară cu amănuntul, constatînd diferenţele.

— Mai trebuie să-ţi crească sînii, îi explică Timi cu sobrietatea unui academician, iar şoldurile să ţi se rotunjească şi...

— Ştiu eu ce trebuie să-mi crească, îl întrerupse surioara Mara îmbufnată, nu face cu mine pe deşteptul. Şi ţie trebuie să-ţi mai crească.

Timi îi propuse să citească împreună din O mie şi una de nopţi, dar Mara preferă să pornească televizorul. Astfel, frăţiorul făcu cunoştinţă cu Zeinab, fiica Dalilei-cea-vicleană, cu Kathun cea aproape goală, îmbrăcată doar cu o cămăşuţă scurtă şi foarte transparentă, arătîndu-şi coapsele falnice, cu fetişcana Şamsennahar care se zbenguie în patul somptuos acoperită doar de părul ei lung, cu Muma-Prăpădurilor şi cu Tatăl-Desfecioririlor. Dădu o raită prin harem, apoi săltă în şaua unui cal nărăvaş şi o porni, vitejeşte, la luptă singur împotriva a o sută de duşmani. În timpul acesta, surioara Mara rîdea în hohote urmărindu-i pe Tom şi Jerry. În pauzele dintre scene, se întreba cît timp oare va mai trebui să aştepte pînă să-i crească sînii.

3

Unchiul Rică era un bărbat înalt, solid, cu umeri largi şi cu un zîmbet la fel de larg, împrăştiat constant pe faţă. Rîdea zdravăn, glumea zdravăn, mînca zdravăn, după care rîgîia fără reţineri. Chinezii îşi exprimă, astfel, înalta preţuire a talentului gospodinei, a virtuţilor ei într-ale artei culinare, explica unchiul Rică. Mama Eliza se simţea vădit măgulită, iar după plecarea definitivă a tatălui în căutarea ţigărilor de foi cubaneze, afecţiunea faţă de el, care pulsa undeva încătuşată într-o cută a sufletului său, ieşi la suprafaţă, eliberată.

Unchiul Rică venea des în vizită împreună cu soţia, pe vremea cînd familia Ilarie era completă. Nu aveau copii şi poate de aceea o adorau pe Mara, copleşindu-o cu cadouri. După împărţirea acestora, cei mari şi maturi se aşezau la masă şi jucau rummi. Unchiul Rică spunea bancuri şi povestea istorioare hazlii, adesea porcoase, în timpul jocului. Nu se jena dacă auzea şi fetiţa. Ar fi bine să nu mai grohăi porcărioare cînd e de faţă şi copilul, îi zicea tatăl, adică fratele lui mai mare, zîmbindu-i strîmb. Unchiul Rică rîdea cu şi mai grozavă poftă, fără să dea impresia că l-a jignit cineva. Iarăşi joacă frăţiorul, în travesti, rolul de călugăriţă, rostea printre stropi coloraţi de salivă care-i explodau de pe buzele umede în minuscule fîntîni arteziene. E cam fariseu... Acesta era un cuvînt pe care Mara avea să-l priceapă peste ani. Unchiul Rică nu semăna deloc cu fratele lui mai mare. Nici la înfăţişare şi nici la fire, unde se apropia mai mult de mama Eliza. Aveau amîndoi acelaşi dezvoltat simţ al umorului.

— A fost o dispariţie... tabacică, mormăia unchiul Rică, adesea, cînd se mai pomenea de fratele său.

Începuse să vină mai des singur, fără soţie. Era director de fabrică de mobilă pentru export şi nu trebuia să dea socoteală nimănui cînd pleacă şi cînd vine de la birou.

Într-o zi, aproape de ora amiezii, Timi intră în bucătărie în felul său. Adică în linişte, cu fineţe chiar, fără să bruscheze uşa, cum fac majoritatea copiilor. Mama Eliza era aplecată, uşor, deasupra aragazului. Mesteca, lent, într-o cratiţă roşie cu o lingură din lemn. În spatele ei, unchiul Rică tocmai o ţinea cu ambele mîini, cam ca la rugby, dar ceva mai gingaş, şi o săruta pe gît. Chiar dacă erau amîndoi îmbrăcaţi corect, de sus pînă jos, Timi îşi aminti, pentru o clipă, de scene din O mie şi una de nopţi. Involuntar, desigur. Mama Eliza îl îndepărtă pe unchiul Rică din spatele ei, cu o fermitate duioasă.

— E prea devreme, şopti ea, lovindu-l plăpînd peste obraz cu mîna stîngă. În cealaltă mînă ţinea lingura de lemn din care picurau stropi mici, sîngerii.

— Cum naiba prea devreme? se miră unchiul Rică. Doar nu ai de gînd să aşteptăm ca după... mort!

Ca la un semn al unui invizibil dirijor, izbucniră amîndoi în rîs. Abia atunci se hotărî Timi să-şi facă simţită prezenţa. La vederea prichindelului cu ochii negri, unchiul Rică fu cuprins de-o adevărată stare euforică. Îl ridică în braţele lui noduroase şi-l azvîrli de cîteva ori în sus, prefăcîndu-se că-l scapă.

— Fotbalist te facem, bubui glasul unchiului. Celebru şi plin de bani, aşa-i Eliza?

Mama Eliza se întorsese la aragaz, continuînd mestecatul

— Cine ştie, zise ea, iar obrajii se molipsiră de la cratiţă, devenind fierbinţi şi roşii. Îi place mult să citească.

— Ei, şi?! exclamă unchiul Rică. Va fi un fotbalist... intelectual. Primul din lume!

— Da, vreau să mă fac fotbalist, afirmă Timi doar pentru a mai fi aruncat în sus de braţele acelea noduroase.

Apoi unchiul Rică se aşeză pe un scaun, mulţumit că dizolvase, subtil, situaţia vag jenantă care se declanşase odată cu apariţia intempestivă a lui Timi. Îl depuse, hotărît, pe genunchii săi groşi cît doi butuci. Timi începu să-i răsucească unchiului smocurile de păr care se iviră aproape de gît, prin despicătura cămăşii, precum nişte minuscule tufişuri de coacăze.

— Şi mie o să-mi crească păr pe piept? întrebă.

— Dacă vei fi cuminte, răspunse unchiul Rică nu tocmai inspirat.

— Atunci înseamnă că bărbaţii care nu au păr pe piept sînt răi? continuă Timi cu o întrebare logică.

— Nici chiar aşa, rîse unchiul Rică, aruncînd priviri zglobii spre mama Eliza. M-am exprimat cam incorect. De fapt, şi bărbaţii fără păr pe piept pot fi oameni de treabă... Cei cu păr sînt mai viguroşi, mai capabili, mai... îndrăzneţi, aşa... ca mine!

Timi fu mulţumit de explicaţii. Problema părului de pe pieptul bărbaţilor era elucidată. Consideră inutil să mai insiste cu întrebări pe această temă, cum fac copiii în general cînd răsucesc un subiect pe toate feţele pînă-l mototolesc de tot, spre disperarea maturilor. Se hotărî să pună o altă întrebare care, după părerea sa, nu avea nicio legătură cu cele de dinainte.

— Unchiule, ţie ţi-ar plăcea să ai trei sute şaizeci de femei, cîte una în fiecare noapte a anului?

Săltatul pe genunchi se întrerupse brusc. Hohotul de rîs al unchiului se izbi de cratiţa roşie de pe aragaz. Acolo se întîlni cu cel al mamei Eliza, se contopi, rapid, cu el formînd un ghemotoc incandescent care începu să se izbească de pereţii bucătăriei, ca o cometă mică şi nebună răsturnînd capace şi linguri mari de supă, pahare şi căni de diverse forme şi mărimi înşirate pe etajere, crăpînd recipientele cu mirodenii, rostogolind cutiile cu făină, zahăr şi orez, răsucind solniţa ca pe-un titirez extraterestru, punînd în funcţiune filtrul de cafea, mixerul, storcătorul de fructe, maşina de spălat, uscătorul de păr uitat pe frigider...

— Cum ţi-a trecut prin minte aiureala asta? întrebă unchiul Rică, printre sughiţuri.

— Nu sînt aiureli, replică Timi molipsit de devastatoarea bună dispoziţie a celor doi, am citit într-o carte.

Cititul era o activitate care-l cam ocolea pe unchiul Rică, îi producea o stare de vag disconfort, îi diminua entuziasmul.

— Unde ai găsit tu astfel de cărţi despre femei? riscă el o nouă întrebare, privind-o ca un ştrengar pe mama Eliza, care se întorsese spre ei în timpul rîsului cometic şi scăpase mulţi stropi sîngerii din vîrful lingurii pe şorţul alb. Răspunse ea, în locul lui Timi, pe-un ton aproximativ ironic, înţepător:

— Sînt poveşti din O mie şi una de nopţi... dacă nu ţi-ai dat seama de la bun început.

— Aha, poveşti, exclamă unchiul Rică. Acum m-am prins, desigur, o mie şi una de nopţi...

— Era un sultan, continuă Timi cu explicaţiile cît se poate de serios, care avea trei sute şaizeci de femei...

— Anul are trei sute şaizeci şi cinci de zile... îl întrerupse unchiul Rică.

— Trei sute şaizeci scrie, zise Timi deloc ofensat de întreruperea inutilă a unchiului îndrăgit, şi toate erau doar ale lui, fiecare avea camera ei.

— Păi, spune aşa, Timi! Era sultan? Numai dacă eşti sultan poţi întreţine atîtea femei. Un sultan al naibii de bogat. Să le asigure de toate... Iar dacă şi petrece fiecare noapte cu alta, atunci... e un sultan tare păros... un adevărat om-maimuţă!

Rîseră toţi trei. Timi nu prea pricepu ce-i cu omul-maimuţă, dar renunţă la întrebări. Aşa era el, încă de mic. Nu agasa cu întrebările. Tăcea la momentul potrivit. Asculta pe ceilalţi şi îi aproba, zîmbind. De aceea îl îndrăgeau toţi. Îşi satisfăcea curiozităţile cu propriile puteri şi mijloace. Scormonea singur după răspunsuri, dacă dorea neapărat să le afle. Adesea, i se părea o zbatere inutilă. Eforturi prea epuizante, care nu te pot mulţumi pe deplin. Putea renunţa, cu uşurinţă şi fără regrete, la satisfacerea curiozităţii. La găsirea răspunsurilor. Pur şi simplu, accepta.

Dacă cineva ar fi privit cu multă atenţie la unchiul Rică şi la Timi, atunci cînd acesta din urmă şedea pe genunchii butucănoşi ai primului, putea descoperi interesante asemănări între ei. Şi unchiul Rică avea ochii negri ca noaptea fără lună şi stele, părul de asemenea negru, lucind de la sine, zîmbetul larg, iar urechile cam mari şi uşor clăpăuge. Pielea smeadă, faţa mai mult pătrăţoasă decît ovală. Dar unchiul Rică era un bărbat înalt şi solid. Timi va rămîne scund, ca mama Eliza. Bine legat, îndesat chiar, îi vor creşte minuscule tufişuri de păr negru pe piept, chiar şi pe umeri.