Mike McCormack, Solar Bones

Copyright © 2016 by Mike McCormack

All rights reserved

© 2020 by Editura Polirom, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8554-7

ISBN PDF: 978-973-46-8555-4

ISBN print: 978‑973‑46‑8050‑4

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © GiorgioMagini/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MIKE MCCORMACK (n. 1965) este unul dintre cei mai valoroşi prozatori irlandezi contemporani. Născut în Londra, a crescut la o fermă din Louisburgh, în comitatul irlandez Mayo. A studiat engleza şi filosofia la National University of Ireland din Galway, dedicîndu-se apoi scrisului. Volumul său de debut, Getting it in the Head (1996), a fost recompensat cu Rooney Prize for Irish Literature, iar în 1998 a fost selectat printre cărţile anului de cotidianul american The New York Times. Ulterior a mai publicat romanele Crowe’s Requiem (1998), Notes from a Coma (2005) şi Solar Bones (Oase solare, 2016), precum şi un volum de povestiri intitulat Forensic Songs (2012). Însă cea mai cunoscută carte a sa pînă în prezent rămîne Oase solare, care în 2016 a fost laureată cu premiul Goldsmiths şi cu Irish Book Award pentru cel mai bun roman al anului, iar în 2018 a primit International Dublin Literary Award. În prezent, Mike McCormack locuieşte în Irlanda, în Galway, unde predă scriere creativă la National University of Ireland.

pentru Maeve

clopotul

clopotul când

ascultând clopotul când

ascultând clopotul când stau aici

clopotul ascultat stând aici

ascultându-l cum răsună în lumina cenușie a acestei

dimineți, amiezi sau seri

dumnezeu știe

această zi cenușie stând aici și

ascultând acest clopot în miezul zilei, clopotul din miezul zilei, clopotul de Angelus din miezul zilei, răsunând în lumina cenușie până

aici

stând în bucătărie

auzind acest clopot

cum mi se agață de inimă și

aduce întreaga lume

aici

palid și cu răsuflarea tăiată după ce-am bătut cale lungă ca să stau în bucătăria asta

năuc

asta fără nici o îndoială

dar ascultând clopotul de la biserica din orășel, aflată la un kilometru și jumătate distanță, în timp ce zboară ciorile, peste drum de secția de poliție, pe sub platanii uriași care o încadrează și în care și-a făcut cuiburi o colonie de corbi, așa de mulți și gălăgioși încât uneori primăvara când cuibăresc larma lor umple biserica și

epuizat acum, așa iute

sprintul acela până la biserică și clopotul

da, sunt adevărate

clopote adevărate

nu o transmisiune sau o emisiune fiindcă

sunt inconfundabile intensitatea și rezonanța pline ale sunetului purtat către mine de-a lungul și de-a latul acestei zile și care chiar și de la distanța asta îmi răsună în piept

o bătaie sistolică din cealaltă parte a acestei parohii care se află la marginea acestei lumi cunoscute cu Sheeffry și Mweelrea la sud și Clew Bay cu deschiderea sa largă la nord

clopotul de Angelus

răsunând tare peste satele și loturile de pământ, peste câmpuri și dealuri și mlaștinile dintre ele, șase serii de câte trei dangăte într-un minut și jumătate, o convocare urgentă pe buza hăului care adună laolaltă oamenii din parohia asta pe toate drumurile sale principale și secundare cu

toate școlile și terenurile sale de fotbal

toate podurile și cimitirele sale

toate magazinele și crâșmele sale

depozitul de materiale de construcții și policlinica

apoi căminul cultural

stația de tratare a apei și

terenul de handbal

lumea creată cu

toate centrele în jurul cărora o parohie ca asta se adună exact așa cum

lumea în sine a făcut-o la începuturile sale, prin

munți, râuri și lacuri

când s-a adunat prin locurile astea în jurul râului Bunowen, ce izvorăște în munții Lachta și curge în nord către mare, cioplind în lunca aceea către care se îndreaptă toate drumurile, principale și secundare, urmând contururile peisajului și-n mijlocul căreia se află

orășelul Louisburgh

de unde răsună clopotul de Angelus, redesenând toată lumea

munți, râuri și lacuri

acri, prăjini și stânjeni

animal, mineral, vegetal

legământ, cruce și coroană

lumea dată cu

toată istoria sa pentru a mă sprijini de ea când

stau aici în bucătăria

acestei case

în care-am locuit vreme de aproape douăzeci și cinci de ani și-am crescut o familie, casa asta de la marginea orășelului Louisburgh din comitatul Mayo de pe coasta de vest a Irlandei, orășelul în care îmi pot urmări originile și neamul până mult în urmă, în vremurile în care nu era decât un râu prăpădit trecând printre câteva gospodării fumegânde adunate în jurul unei fierării și-al unui pod din bușteni, un cătun din pământ și piatră încă neînchegat după un plan propriu-zis și nici autorizat pentru a găzdui un târg, obârșia mea fiind detectabilă până în preistoria sumbră când un clan tenace de fermieri și pescari s-a ținut bine de peticul său mic de pământ

prin vijelii și grindină

prin iad și ape adânci

bărbați cu burți și iuți la mânie, dintre care jumătate s-au dus în mormânt cu o durere în piept înainte de-a împlini șaizeci de ani, mulți dintre ei buni cântăreți, toți

adăugându-se locului natal, generații întregi, până când acesta a crescut la douăzeci de acri, pășune și teren arabil, cu acces la pășunea comunală de pe dealul Carramore care dă spre golf și

această durere, această blestemată durere ce-mi spune că

după știința mea

știința fiind cea mai bună fațetă a mea, că

că

e ceva ciudat în toate astea, o energie care pulsează în eter și care m-a afectat din clipa în care-au început să bată clopotele alea, ceva ce mă cutreieră, un vârtej care mă trage

prin casă

ușă după ușă

cameră după cameră

în susul și-n josul holului

ca o chestie nebună

dormitoare, baie, living și

înapoi în bucătărie unde

Doamne

ce izbucnire frenetică

Doamne

nu atât o izbucnire frenetică dar un pliu vălurit în lumină, curgând dintr-o cameră în alta doar pentru a descoperi că

e goală casa asta

nici un suflet niciunde

căci este o zi lucrătoare și familia mea e plecată

toți sunt plecați

copiii sunt plecați cu toții acum și bineînțeles că Mairead e la muncă și n-o să se întoarcă înainte de patru așa că până atunci casa-i a mea, ceva ce-ar trebui să mă bucure de vreme ce în mod obișnuit aș fi foarte bucuros să-mi pierd vremea pe-aici de unul singur, fără să fac nimic, ascultând radioul sau citind ziarul, însă acum gândul ăsta mă neliniștește, patru ore se întind înaintea mea până la întoarcerea ei,

singur aici pentru patru ceasuri

patru ceasuri până la întoarcerea ei așa că

trebuie să existe o cale de-a umple întinderea de timp care mi se așterne acum înainte, ceva cu care să pot străpunge această stânjeneală mistuitoare fiindcă

ziarul

da

asta o să fac

cotidianul

să iau cheile de la mașină și să mă duc în oraș după ziar, să parchez în piațeta din fața farmaciei și apoi să stau pe stradă și

asta o să fac

o să stau acolo până când o să vină cineva să îmi vorbească, cineva să îmi spună

bună

bună

sau până când cineva o să mă salute într-un fel sau altul, o să-mi facă cu mâna sau o să mă strige pe nume, fiindcă deși strada asta e o stradă ca oricare alta ea este deosebită într-o privință esențială – această stradă anume este a mea, a mea în sensul că am străbătut-o de mii de ori

ca bărbat și ca băiat

iarna și vara

pe grindină, pe ploaie și pe soare astfel că

toate ușile și vitrinele îmi sunt familiare, fiecare stâlp și piatră din bordura de pe întreaga ei întindere sunt ușor de recunoscut pentru mine

strada asta un dat

strada asta e ceva pe care să te poți bizui

izvor și temelie

unul din acele locuri pe unde o să treacă cineva care să poată spune despre mine

da, îl știu pe omul ăsta

sau mai exact

da, îl știu pe omul ăsta și o știu pe sora lui, Eithne, și îi știam pe mama și pe tatăl lui înainte de el și de tot ceea ce îi aparține

sau mai intim

sigur că îl știu – Marcus Conway – locuiește dincolo peste câmp, îi văd casa când stau în ușa din spatele casei mele

sau mai apăsat

cum să nu-l știu, Marcus Conway, inginerul, am fost coleg de școală cu el și-am jucat fotbal împreună – purtam negru și auriu amândoi

sau mai agitat

ar trebui să-l știu, fiul și fiica lui au fost colegi de școală cu copiii mei – eram amândoi în comitetul de părinți

sau mai nervos

bineînțeles că-l știu – i-am împrumutat o drujbă ca să tundă gardul ăla de păducel de la capătul drumului dinspre el și

tot așa și tot așa

la infinit

amin

crezul esențial în toate modurile și declinările sale, punctele credinței care mă confirmă și pe care mi-am clădit o viață în parohia asta cu toate treburile și ritualurile ei pentru cea mai mare parte din cele cinci decenii și

această scurtă istorie a lumii de care să mă sprijin

stând aici, în bucătăria asta, în această lumină cenușie și întrebându-mă

de ce trebuie să mă apese atât de tare o asemenea nevoie subită de-a repeta aceste adevăruri subînțelese, de ce această senzație că există niște

praguri de trecut

lucruri de pus la punct

treburi de verificat

de parcă aș fi pășit într-o împrejurare îngustă mărginită de jur împrejur de uitare în timp ce

acum îmi caut cheile

scotocindu-mi buzunarele și aruncând o privire în jur doar pentru a vedea că

Mairead mi-a luat-o înainte, a ieșit mai devreme și a adus ziarele – nu unul, ci două, local și național, stau amândouă în mijlocul mesei frumos împăturite unul într-altul, cu lumina reflectându-se neîntrerupt pe suprafața lor, arătând limpede că ea nu le-a citit și că aș putea avea parte de mica plăcere de-a deschide un ziar proaspăt, de a-l auzi foșnind și trosnind când se desface, una dintre acele experiențe care încep cum se cuvine ziua sau după-amiaza, în acest caz, de a-l întoarce și de a-l frunzări

începând de la coadă, cu paginile de sport, pentru a citi titlul

„Lecții dure din ultima înfrângere“

de parcă ar fi locul și timpul potrivite pentru o predică

ceea ce mă determină să-l închid repede la loc, căci nu vreau nici o predică la ora asta din zi cu ziarul arătând data de

2 noiembrie, suntem deja în Luna Tuturor Sfinților, anul aproape dus deci

ce s-a întâmplat cu octombrie

a venit și s-a dus într-o clipă, ceasurile au fost date înapoi pentru ora de iarnă abia săptămâna trecută și

știrile de pe prima pagină care spun că lumea își vede fără încetare de treaba ei, aceea de-a răsări în splendoare și de-a apune în ruine, cu războaie încă în derulare în locuri străine – Afganistan și Irak printre altele – iar pe altundeva se încearcă încheierea unor acorduri de pace – Israel și Palestina – în timp ce mai aproape de casă tragediile se petrec în tonuri mai joase, însă reale și ele – prea puține paturi în spitale și acorduri salariale pentru bugetari semnate sub presiune – toate poveștile bune ale oamenilor, indiferent care le va fi deznodământul, poți să simți asta, elementul carne și sânge zvâcnește în ele, în vreme ce în același timp

pe tărâmul de dincolo al finanțelor internaționale, alți indicatori, mai abstracți, cresc și scad în propriul lor haos – prețurile acțiunilor, ratele dobânzilor, marjele de profit, ratele de solvabilitate – banii validând dezechilibrele necesare în așa fel încât totul să continue să meargă veșnic înainte în timp ce într-una dintre paginile din interior este

peste un an

un articol lung ilustrat cu un grafic și citate care descriu cauzele și consecințele crizei noastre economice recente, un scurt rezumat al evenimentelor care au culminat în seara de 29 septembrie, sărbătoarea Arhanghelului Mihail – seara în care întregul sistem bancar aproape că s-a prăbușit și țara a fost cât pe ce să se trezească a doua zi cu conturile bancare goale și

de dragul clarității

articolul e ilustrat cu o diagramă care arată ce supradimensionată era nebunia financiară națională în anii premergători crizei, cu datoria crescând până la zeci de miliarde, cifre incredibile pentru economia unei mici insule, de-o amploare înspăimântătoare, care au modificat pentru totdeauna perspectiva a ceea ce noi credeam că e răspunderea noastră și care acum, stivuite așa unele peste altele – cu toate acele zerouri lucioase și dure, atât de predispuse la creșterea epidemică – seamănă cu niște

indici și dimensiuni ale unei noi cosmologii, forțele și velocitățile unei lumi sterpe, inversate – un tărâm negativ care, în timp, va suge viața din noi, criza aceea care s-a petrecut fără să ne avertizeze în vreun fel că vine, în tot cazul nu una pe care vreunul dintre profeții noștri să o priceapă, căci ei erau

din câte se pare toți împietriți și orbi, deposedați de orice capacitate de prorocire, când bineînțeles că ăsta era genul de catastrofă pe care profeții trebuie să o întrevadă sau pentru care să aibă ceva putere de prevedere dar n-au avut de vreme ce acum privind în urmă e limpede că acești clarvăzători ai noștri erau slab înzestrați, avertismentele lor fiind reduse la niște behăieli tremurate, glasuri de oameni care încearcă să-și contrabalanseze pierderile și lipsite de tonul corespunzător al acuzațiilor isterice când ei se puneau în schimb să caute vinovați și să analizeze, acel ton moralizator care în cele din urmă s-a dovedit a fi complet nepotrivit pentru dezastrul care a urmat fiindcă scoaterea în evidență a hibelor n-avea să fie deloc de ajuns și cifrele și proiecțiile, oricât de groaznice, n-au putut contura deloc cu adevărat dimensiunile dezastrului și nici nu s-au dovedit a fi vreo vrajă eficientă împotriva acestuia, căci, lipsite de acel ton vehement al acuzării, glasurile lor n-au fost deloc un cântec care să ne atragă atenția și s-a dovedit o mare prostie să întâmpinăm catastrofa în mod rațional, când de fapt era nevoie ca

profeții noștri să fie înnebuniți

și să vină înspre noi cu privirile turbate și mânjiți cu rahat, bătând într-un clopot, clarvăzători și păcătoși totodată, rostind într-o limbă de la limita nebuniei un mesaj care s-ar putea traduce în cuvinte simple drept

am belit-o

am belit-o rău și pe bune căci

cu toți indicatorii ăia așa unul peste altul nu poate urma decât un singur deznodământ

și mai e ceva

ochii pe femeia aceea

o poveste locală care apare și în ziarul național și în cel local, o poveste cu

o activistă de mediu care intrase în greva foamei din cauza consorțiului energetic care intenționa să tragă o conductă de gaze sub presiune printr-o anumită zonă din North Mayo, zona ei, și care începuse deja lucrările pe fundul mării în Broadhaven Bay, articolele din ambele ziare fiind ilustrate cu aceeași fotografie a unei femei scofâlcite, la aproape șaizeci de ani, înfășurată într-o pătură și holbându-se cu ochi mari de pe bancheta din spate a unei mașini în timp ce intră în a doua săptămână de grevă a foamei, moment în care cică ar fi pierdut deja cinci kilograme de pe un trup care cântărise mai puțin de patruzeci și cinci de kilograme înainte ca ea să înceapă să postească, așa încât femeia se apropie zi după zi de acel prag periculos al greutății, pierderea critică a masei corporale care marchează momentul când sănătatea îi poate fi afectată ireversibil și ea începe să dispară încet-încet de pe fața pământului, mai întâi lăsând-o vederea, urmată de masa musculară și densitatea osoasă, așa încât acum – ambele articole o spuneau limpede – au devenit deosebit de presante toate acele rugăminți, petiții și plângeri făcute în numele ei către autoritățile competente, de stat și private, dar care deocamdată – după opt zile de grevă a foamei – n-au provocat nici un răspuns oficial nici de la autorități nici de la consorțiul energetic și în timp ce

e tot mai slăbită pe zi ce trece

femeia aceasta jură să-și continue greva până când cea mai mare navă din lume care montează conducte submarine, înregistrată în Elveția, Solitare – cu toți cei trei sute de metri de țeavă, cu cele nouăzeci și șase de mii de tone și patru sute de membri ai echipajului –, va părăsi Broadhaven Bay și apele teritoriale irlandeze astfel încât

cele două imagini ce se suprapun

această femeie micuță pe fundalul acestei nave

amintesc de fotografia protestatarului singuratic postat în fața șirului de tancuri în Piața Tienanmen, în 1989, semănând prin faptul că este la fel de puțin probabil ca Solitare să eșueze din cauza trupului nesemnificativ al aceste femei care, înfășurată într-o pătură, privește lung de pe bancheta din spate a unei mașini, o altă dramă care are acea încărcătură realistă irefutabilă, acea confluență periculoasă a particularului și a politicului convergând în acest trup firav al femeii pentru a face din el arena disputei și, nu pentru prima oară, povești ca asta mă frapează mereu ca fiind

neobișnuite în Mayo

Mayo Doamne-ajută

Mayo abú¹

un comitat cu o istorie unică de oameni care se înfometează și-și chinuiesc trupurile pentru idealuri și principii supreme, un reflex politic care a zvâcnit constant de-a lungul anilor și pare a-și avea rădăcinile într-un anumit simț al păcătoșeniei iritat căci este năpădit, ca nici un alt comitat, de altare, grote, case de rugăciune și mănăstiri, cum e în egală măsură traversat de cărări ale pelerinilor și căi ale penitenței, întregul comitat fiind un asemenea tărâm mărginit al penitenței și-al căinței încât nimeni n-ar trebui să fie surprins că autoînfometarea devine o armă politică de vreme ce, din câte știu eu, nici un alt comitat din republică nu și-a mai chemat trei dintre fiii săi să moară de foame pentru drapel și patrie atât de târziu în secolul XX

McNeela, Gaughan, Stagg

Arbour Hill, Parkhurst, Wakefield

suflete cutezătoare care și-au găsit inspirația în pământul nostru martirizat și au văzut o lume dincolo de ei înșiși la fel cum a făcut și

preferata mea

o pustnică tânără care, pe la sfârșitul mileniului trecut, s-a oploșit într-un bothán² prăpădit de pe o coastă de deal, la mai puțin de cincisprezece kilometri de-aici, o femeie tânără care, printr-un ceremonial străvechi, a fost declarată pustnică de Vatican, autorizată să cerșească și să se roage pe aceste dealuri ploioase, pretinzând că Dumnezeu i-a cerut să se ducă tot mai departe în pustiu pentru ca astfel să poată fi mai conștientă de prezența lui într-o liniște și singurătate profunde, dar care, după câțiva ani de viață trăită în deplină sfințenie în munții din West Mayo, cu nimic care să-i abată privirea în afara oilor umede și-a zidurilor de piatră, a apărut cu mesajul ei către lume, spunându-ne că

iadul e adevărat și nu-i gol

atât de simplu și de direct

iadul e adevărat și nu-i gol

a zis ea, suma a tot ce învățase în toți anii de rugăciune și penitență, epistola ei primitivă, fără vreo menționare a faptului că pe-aici ar fi trecut mântuitorul în misiunea lui de a binecuvânta și a ierta și

uite așa te lași purtat

stând aici în bucătăria asta

purtat de-o temă veche, luat pe sus de un vârtej de cuvinte și asociații presărate de-a lungul și de-a latul acestui comitat, o grindină de imagini care mă năpădesc în timp ce în partea de jos a paginii e o altă poveste despre cum

o imensă construcție industrială abandonată din nordul comitatului este luată în calcul ca posibil loc de amplasare a unei uzine pentru convertirea azbestului care va face parte dintr-un depozit de materiale toxice uriaș unde să se proceseze deșeuri industriale și medicale din restul provinciei printr-un proces de incinerare ultramodern care, dacă studiile de rentabilitate și de mediu se vor dovedi favorabile, ar putea deveni operațional în câțiva ani, cu promisiunea unor noi locuri de muncă și a unor investiții colaterale în întregul comitat și

ceva din trecut

o legătură psihică datând din copilăria mea când

tata lucra la construcția asta

a lucrat fir-ar să fie

a lucrat la ea într-o perioadă când, cu promisiunea unei prosperități similare, se vorbea despre ea de parcă ar fi fost o catedrală sau un templu construit pe locul acela înălțat care străjuia orășelul Killala, un asemenea far călăuzitor al progresului încât de-a lungul celor doi ani cât s-a construit aveam să-mi privesc tatăl făcându-și bagajul pentru săptămâna următoare în fiecare duminică seara iar când venea ora șapte le săruta pe mama și pe sora mea de la revedere și o pornea pe jos până în capătul drumului de unde era luat de un microbuz plin cu alți bărbați de prin parohie, meșteri și muncitori, oameni care aveau să-și petreacă doi ani întregi turnând beton, așternând cărămizi și fixând armături, dând viață acestei clădiri uriașe care, atunci când avea să fie complet funcțională, urma să angajeze trei sute cincizeci de bărbați și femei pentru fabricarea de fire și fibre acrilice, un scop final care inițial m-a dezamăgit fiindcă părea un lucru atât de neînsemnat ținând cont de toată speranța și tot efortul investite, ceva nedemn din toate punctele de vedere, până când am aflat că în procesul de fabricație se va folosi un compus chimic deosebit de toxic pe nume acrilonitril, o substanță care urma să fie transportată pe șosele pe timp de noapte, sub escortă, expediată în containere cu pereți dubli și antișoc, un detaliu viu impregnat de suficient pericol pentru a repune întregul proiect într-o lumină apocaliptică mai credibilă, în așa fel încât acum mi se părea, în focul reaprins al imaginației, o întreprindere riscantă, de pionierat, care necesita bărbați neînfricați și viteji precum tatăl meu pe care

aveam să-l însoțesc în fiecare duminică seara până în capătul drumului, ca să-l văd cum pleacă în acel microbuz și de fiecare dată îi resimțeam plecarea atât de intens de parcă o parte din mine ar fi plecat să muncească la acel proiect îndepărtat și astfel, cum tata muncea la construcția respectivă, mintea mea tânără a stabilit rapid că și eu eram viteaz și curajos și probabil sortit vreunui destin remarcabil, toate astea cu doar douăzeci de ani înainte ca uzina să-și înceteze complet producția, cea din urmă dintre industriile poluante din partea asta de lume, întreaga întreprindere sucombând din cauza convergenței unor factori adverși – dintre aceștia esențiali fiind creșterea prețului petrolului la cincizeci de dolari barilul și orientarea oamenilor spre țesăturile naturale – până în ziua când a rămas pustie și părăginită pe-un câmp întins de deasupra orașului Killala – ultimul transport de fire ieșit pe poartă, muncitorii plătiți și luminile stinse – un exemplu monumental de gotic industrial ruginind în vânturile ce suflă dinspre Atlantic, o clădire goală deservită în toate privințele de servicii publice de prima mână – șosea, cale ferată, apă și electricitate – dar de care nu se atinge nimeni fiindcă întreaga chestie era învelită în azbest, pereți, acoperișuri, tavane, acri întregi de azbest, al cărei cost de dezafectare estimat în conformitate cu normele de mediu ale UE ajungea la aproape zece milioane de euro, și s-a decis ca proprietarii, consiliul comitatului, s-o lase dracului acolo și să n-o deranjeze în vreun fel ca nu cumva să-și lepede fibra distrugătoare de plămâni prin tot North Mayo

Crossmolina, Ballina, Attymass și

spre vest în ținuturile aride Ballycroy și Mulranny

în terra damnata din Shanamanragh

ținut pe-atunci uitat de lume însă

bine cunoscut nouă fiindcă se află

lângă locul natal al lui Mairead și noi am mers de multe ori acolo, mai ales în primii ani ai căsniciei noastre când Agnes și Darragh erau mici și-i duceam să-și viziteze bunicii în vacanța de vară, îi puneam în mașină și porneam spre nord, drumul în sine fiind cam de o sută de kilometri dar străbătând teritorii atât de diferite de partea asta de lume la câțiva kilometri nord de orășelul Mulranny exact în locul unde N59 cotește pe sub un pod de piatră cu un singur arc așezat între niște rododendroni înflăcărați, podul marcând întotdeauna în mintea mea schimbarea totală de relief de la dealurile și morenele din South Mayo la întinderile largi și mai pustii ale nordului, podul ăsta a mișcat întotdeauna ceva profund în mine, căci de fiecare dată când treceam pe sub el, cu Mairead alături și copiii în spate, simțeam înăuntrul meu cum acea deplasare subtilă despre care mi-am imaginat mereu că ar fi sufletul meu se înfiora în fața peisajului ce se ivea dincolo de acel pod, unde, după câțiva kilometri și cu o rarefiere subită a luminii, munții se retrăgeau în depărtarea înnorată, iar lumea se nivela devenind acel ținut mlăștinos prin care șoseaua se îndrepta către Ballycroy și Bangor și mai departe, spre capul Doohoma unde locuiau părinții lui Mairead la o fermă micuță ce fusese moștenită pe linie maternă și unde Darragh și Agnes alergau liberi timp de două săptămâni în fiecare vară pe câmpurile de pe care se aduna fânul și pe terenurile arabile ce se întindeau într-o fâșie frumoasă de sub frontonul casei până la țărm și

uite așa te lași iarăși purtat

în amintire

atras în acel gen de visare care n-are decât o legătură tangențială cu lucrurile la care te gândeai, în cazul ăsta prăbușirea sistemului nostru bancar și a economiei, o prăbușire atât de subită și de amplă încât și peste un an mai amenință să aibă un efect de domino asupra câtorva economii înlănțuite, întru totul capabil să submineze sisteme bancare din Germania și Franța, ca să nu mai vorbim de schilodirea exporturilor vecinilor în țara noastră, prăbușirea unei mici bănci din economia unei insule ce devine linia de fisură prin care se poate scurge întregul univers, totul fiind extrem de nesigur, atât de neverosimil ca dimensiuni și importanță de parcă

s-ar fi prăbușit în sfârșit ceva ce nici n-a fost vreodată

sau s-ar fi dovedit că e făcut din aer înainte ca în sfârșit

să se aleagă praful de el în felul acela anume care a și dovedit că nici n-a existat chiar dacă acum pretutindeni în jurul nostru ai senzația aceea că un lucru mare și important se rupe în bucăți, ca atunci când niște presiuni depășesc anumite valori-limită și îngăduie astfel acel strop de haos care face ca toată chestia să se prăbușească astfel încât și dacă noi credem că această prăbușire ar fi esențială în vreun tărâm învecinat nu se poate nega forța gravitațională pe care o simțim acum în toate cele ce ne înconjoară, instabilitatea ce palpită pretutindeni ca o febră, atât de tangibilă încât trebuie să te întrebi

cum se face că noi n-am observat deloc cum cresc acele tensiuni

oare eram atât de orbi la lumea aflată în pragul dezastrului încât nu ne-am îndreptat deloc de spinare oprindu-ne din ceea ce făceam ca să înțelegem mai bine cum stau lucrurile sau

ne-am pierdut cu totul acel simț sălbatic al catastrofei, acea sensibilitate acum îngropată prea adânc sub rațiune și moravuri ca să ne-o mai manifestăm dar care cândva era atentă la cele dintâi vibrații ca un scâncet ce radiază din punctele de tensiune predispuse să cedeze primele, acea înzestrare primară care rezidă în partea mai puțin evoluată, reptiliană, a creierului nostru și pe care o atribuim

câinilor, micilor dăunători și păsărilor cu

reflexul lor eficace de a-și lua zborul în masă chiar înainte ca pământul, copacul sau clădirea de sub ele să înceapă să se cutremure, adaptarea lor primară la pericol ce le face să-și ia tălpășița în grupuri de pe clădiri și diferite structuri înainte ca acestea să cadă și să se facă țăndări în jurul lor, sensibilitate pe care se pare că noi am pierdut-o, abilitate care ni s-a atrofiat de-a lungul circumstanțelor blânde ale evoluției noastre fiindcă

prăbușirea nu e niciodată departe de mintea unui inginer

și

la fel ca altă

și altă dată

orice imagine a unei prăbușiri sau a unor lucruri care se fac praf îmi invocă mereu amintiri cu tata – nu ruina neîngrijită care devenise spre capătul vieții, ci omul agil cu palme late și mereu pus pe râs pe care-l știu din copilărie, bărbatul care se pricepea atât de bine să demonteze lucruri și să le asambleze la loc – grape, pluguri și prășitori – nu neapărat c-ar fi fost defecte sau ar fi avut vreo hibă din fabricație, ci fiindcă exista în el acea nevoie de-a ști cum funcționează asemenea lucruri și de-a se asigura astfel că merită să aibă încredere în ele și

una dintre primele mele amintiri este cu o zi din copilărie când stăteam în picioare lângă el în șură și el avea o astfel de ustensilă demontată pe podeaua de beton

grapa, plugul sau prășitoarea

unul dintre acele obiecte robuste care dormeau de-a-n picioarelea în capătul îndepărtat al șurii, visându-și visele lor de fier în lunile de iarnă – ustensile care, chiar dacă nu evoluaseră într-un mod radical din Evul Mediu în care fuseseră desăvârșite, se foloseau încă la ferma noastră, la fel ca și în multe altele, până în anii 1980

grape, pluguri și prășitori

ustensile dintr-o epocă mai serioasă când lumea se măsura în unități greoaie, precum livre și uncii, șilingi și penny

stând în capătul îndepărtat al șurii de-a lungul lunilor de toamnă și iarnă în care terenurile nu se lucrează, doar lame călite și țepi forjați, ținute laolaltă de bucăți de lemn și benzi de fier și petrecându-și timpul de parcă ar fi fost chiar întruparea propriilor nume și ar fi fost cu adevărat niște instrumente de tortură

grape, pluguri și prășitori

nume ce evocau atât de limpede tortura încât peste niște ani, când am participat la o conferință despre construcția de poduri în Praga sau, așa cum avea să strige peste câteva luni Mairead cu un urlet frânt

a dracu’ construcție de poduri

m-am pomenit uitându-mă prin Muzeul Torturii de lângă Podul Carol și am fost șocat să recunosc, ca dimensiuni și materiale, exact aceleași principii de construcție reproduse în instrumentele de tortură ce stăteau în lumina tulbure a acelei expoziții prăfuite, colecții amenințătoare care reprezentau metodele de convingere ale diferitelor autorități judiciare și clericale, toate datând dintr-o perioadă în care lumea era extrem de conștientă de păcătoșenia ei dar sigură pe judecățile sale și se străduise din răsputeri, prin metode inginerești, să înșurubeze, să comprime și să extragă adevărul la lumină, astfel încât acum stăteau în penumbra aceea a lor

1. Interjecție cu sensul de „Ura!“, „Trăiască!“ (irlandeză).

2. Colibă, cabană (irlandeză).