F.M. Dostoievski, Sobranie socinenii v deseati tomah, tom 4, Gosudarstvennoe izdatel’stvo hudojestvennoi literaturî Moskva, 1956

© 2002, 2003, 2007, 2010, 2015 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5188-7

ISBN PDF: 978-973-46-5189-4

ISBN print: 978-973-46-5076-7

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: Fiodor Vasiliev (1850-1873), După ploaie (1867)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

F.M. DOSTOIEVSKI (1821-1881) este unul dintre cei mai importanţi scriitori ai lumii, operele sale avînd o influenţă profundă asupra întregii ficţiuni a secolului XX şi bucurîndu-se şi astăzi de aceeaşi largă apreciere în rîndul cititorilor. La Editura Polirom au apărut pînă în prezent: Scrieri politice (1999), Nopţi albe şi alte microromane (2002), Jucătorul şi alte microromane (2003), Idiotul (2000, 2007, 2011), Demonii (2003, 2007, 2012), Jurnal de scriitor (2006, 2008), Însemnări din subterană şi alte microromane (2007, 2012), Jucătorul (2007, 2011), Crimă şi pedeapsă (2011), Fraţii Karamazov (2011), Adolescentul (2011) şi Oameni sărmani (2014).

Nopţi albe

Roman sentimental
Din amintirile unui visător

A fost cumva al sorţii har,

Megieş al inimii gingaşe

Să-ţi fie el o clipă doar?

I. Turgheniev¹

1. Epigraful-motto este extras din poezia lui I.S. Turgheniev, Floarea (1843). În original versurile nu sînt citate exact.

Întîia noapte

Era o noapte minunată, o noapte cum numai în tinereţe pot fi nopţile, iubite cititorule. Bolta înstelată era atît de luminoasă, încît, privind-o, te întrebai fără să vrei: cum e cu putinţă oare, ca sub firmamentul acesta de vrajă să mai existe şi oameni posomorîţi ori cu toane? E foarte tinerească, desigur, şi această întrebare, iubite cititorule, deie Domnul ca ea să-ţi însenineze cît mai des sufletul! Alunecînd însă cu gîndul la feluriţi oameni îmbufnaţi şi cu toane, mi-am amintit şi de starea mea sufletească în tot cursul acelei zile. Un sentiment ciudat de înstrăinare puse pe nesimţite stăpînire pe mine, chiar din zori. Încercam senzaţia penibilă a omului însingurat care deodată se simte părăsit şi uitat de toţi. Oricine este în drept, fireşte, să mă întrebe: dar cine erau aceşti „toţi“? de vreme ce, în cei opt ani de cînd locuiesc aici, la Petersburg, n-am reuşit să leg aproape nici o cunoştinţă. Şi ce rost ar avea, la ce mi-ar folosi de fapt asemenea cunoştinţe, cînd, fără să fi cunoscut pe cineva direct, am ajuns să cunosc aproape tot Petersburgul! De aceea am şi avut impresia că mă părăsesc toţi, cînd oraşul întreg s-a ridicat deodată cu tot calabalîcul, pornind într-un exod grăbit spre localităţile de vilegiatură din împrejurimile capitalei. Îngrozit la gîndul că rămîn singur, am hoinărit trei zile la rînd pe străzi, pradă unei tristeţi copleşitoare şi fără a izbuti să-mi dau seama de ceea ce se petrece cu mine. Fie că mergeam pe Bulevardul Nevski, fie că străbăteam parcul sau rătăceam de-a lungul cheiului – nu mai întîlneam acum nici un chip cunoscut, nici unul dintre oamenii aceia cu care mă obişnuisem a da ochii în cutare loc, la cutare oră, ani de-a rîndul. Ei nu mă cunoscuseră, desigur, dar eu îi cunoşteam… Îi cunoşteam de aproape, căci le studiasem atît de bine chipurile, încît am ajuns să le admir cînd sînt voioase şi mă simt tare abătut cînd le văd întunecate. Am ajuns chiar să leg un fel de prietenie cu un bătrînel, pe care nu e zi de la Dumnezeu să nu-l întîlnesc, la aceeaşi oră, pe Fontanka. Are o înfăţişare atît de gravă şi e atît de cufundat în gînduri! Tot timpul mormăie ceva pe sub nas, gesticulează cu mîna stîngă, iar în dreapta ţine un baston lung, noduros, cu măciulia aurită. Chiar şi el m-a observat şi manifestă faţă de mine o simpatie sinceră. Sînt convins că, dacă s-ar întîmpla să nu fiu la ora obişnuită şi pe locul ştiut de pe Fontanka, l-ar cuprinde ipohondria. Iată de ce cîteodată aproape că ne şi salutăm, mai ales cînd amîndoi sîntem în bună dispoziţie. Mai deunăzi, după ce nu ne văzusem două zile la rînd, întîlnindu-ne a treia zi, printr-o pornire spontană, duserăm involuntar mîinile la pălărie; ne oprirăm totuşi la timp, stăpînindu-ne gestul şi trecurăm cu simpatie unul pe lîngă celălalt. La fel de bine îmi sînt cunoscute şi casele. Cînd trec pe stradă, fiecare parcă m-ar întîmpina cu aerul că vrea să-mi iasă în cale, mă priveşte cu toate ferestrele şi doar că nu-mi spune: „Bună ziua! Cum vă mai simţiţi? Cît despre mine, mulţumesc lui Dumnezeu, sînt bine sănătoasă, iar pe la începutul lunii am să mai capăt un etaj“; sau: „Cum o duceţi cu sănătatea? Eu de mîine intru în reparaţie“; sau: „Era cît pe-aci să pier în flăcări şi de-ai şti ce spaimă am tras“ etc. Printre ele – vorbesc de case – am şi prietene mai apropiate: una are de gînd să urmeze un tratament în vara aceasta la un arhitect. Voi trece neapărat în fiecare zi pe acolo, ca nu cumva – ferească Sfîntul! – s-o dea gata cu tratamentul lui. Sau, n-am să uit niciodată întîmplarea cu o căsuţă foarte drăguţă, de culoare roz-pal. Era o căsuţă de zid, zveltă şi cochetă, şi mă privea cu atîta prietenie, iar la vecinele ei grosolane şi greoaie se uita atît de semeaţă, încît inima-mi tresălta de bucurie ori de cîte ori mi se întîmpla să trec pe lîngă ea. Dar săptămîna trecută, avînd drum pe acea stradă şi aruncîndu-mi privirea spre prietena mea, o auzii căinîndu-se amarnic: „Priveşte, mă vopsesc în galben!“ Mizerabilii! Barbarii! Nu-i cruţaseră nici coloanele, nici cornişele. Prietena mea se îngălbenise ca un canar. De supărare, simţii în gură gust de fiere şi nici pînă acum nu mi-am găsit puteri destule ca să mai dau ochi cu sărmana mea prietenă, pe care o sluţiseră în chipul cel mai stupid zugrăvind-o în culoarea Imperiului ceresc¹.

Aşadar, cititorule, cred că înţelegi cam în ce fel cunosc eu tot oraşul Petersburg.

Spuneam mai adineauri că trei zile la rînd m-a chinuit acea stranie nelinişte, pînă cînd să-mi dau seama de pricinile ei. Hai să zicem, pe stradă, n-aveam cum să mă simt bine! (lipseşte unul, nu mai apare altul, unde o fi cutare?) – dar nici acasă nu mă simţeam în apele mele. Două seri m-am perpelit ca pe jăratic, să aflu ce nu-mi vine la socoteală în ungherul meu? de ce acum mă simt atît de stingher acolo? şi cu o privire nedumerită cercetam pereţii verzui, afumaţi, tavanul acoperit de păienjenişul pe care Matriona îl ocrotea cu deosebit succes, întregul mobilier, fiecare scaun în parte, dacă nu cumva aici e buba? (Căci la mine în casă, chiar dacă un singur scaun nu stă pe locul unde-l ştiam ieri, îmi pierd îndată tot echilibrul sufletesc şi nu mai sînt în stare să-mi aflu locul.) Încercai să mă uit îndelung şi fix în lumina ferestrei – zadarnic… nu-mi era cîtuşi de puţin mai uşor! La un moment dat am chemat-o pe Matriona şi am dojenit-o părinteşte pentru păienjeniş şi pentru lipsa de curăţenie din casă, dar femeia m-a privit foarte nedumerită şi a plecat fără să spună un cuvînt, iar pînzele de păianjen au rămas pînă azi în acelaşi loc. În sfîrşit, de abia în dimineaţa aceasta am izbutit să-mi dau seama de ceea ce se petrece cu mine. Asta-i, vasăzică! Pur şi simplu ei toţi fug de mine; din cauza mea, deci, o şterg din oraş, se cărăbănesc la vile. Iertaţi-mi expresia aceasta vulgară, dar acum, drept să spun, chiar că nu-mi arde de fineţuri stilistice… nu-mi arde deloc, pentru că e cert că tot ce există în Petersburg fie că a plecat, fie că o să plece cît mai curînd în vilegiatură; pentru că în oricare domn onorabil, cu înfăţişarea gravă, care tocmeşte un birjar, sînt dispus să văd îndată un venerabil cap de familie, care, după obişnuitele-i îndeletniciri de serviciu, se grăbeşte, fără să-şi ia bagajele cu el, să ajungă în sînul familiei sale instalate în vreo vilă; pentru că orice trecător părea acum să aibă o înfăţişare cu totul aparte, vrînd parcă să spună fiecărui nou întîlnit: „Noi, domnilor, nu sîntem aici decît aşa, în trecere, iar cel mult peste două ore sîntem plecaţi în vilegiatură“. De se-ntîmplă să se deschidă o fereastră în geamul căreia mai întîi ciocăniseră nişte degeţele subţiri şi albe ca neaua, şi să apară căpşorul unei fetiţe drăgălaşe, care strigă după vînzătorul de ghivece cu flori – nu-mi închipui altceva decît că florile nu se cumpără numai aşa, ca o încîntare de primăvară sau pentru primenirea aerului unui apartament sufocant de oraş, ci pentru că, peste foarte puţin timp, cu toţii se vor muta la vilă, ducînd cu ei acolo şi florile. Mai mult decît atît, în statornica mea năzuinţă de a descoperi mereu noi particularităţi şi indicii de un anumit gen, obţinusem atîtea succese remarcabile, încît constatai cu satisfacţie că ajunsesem să ghicesc fără greş, numai după înfăţişarea pietonilor, în ce vilă locuieşte fiecare. Locuitorii ostroavelor Kamennîi şi Aptekarski, sau cei de pe şoseaua Peterhof se deosebeau prin distincţia studiată a manierelor, prin eleganţa hainelor de vară şi prin luxoasele trăsuri cu care veneau în oraş. Cei din Pargolovo şi de mai departe „impuneau“ de la prima vedere prin simţul măsurii şi prin seriozitate; vizitatorul ostrovului Krestovski sărea în ochi prin voioşia lui pe care nimic nu o putea tulbura. Şi, lucru curios, fie că mi se întîmpla să întîlnesc vreun convoi lung de căruţaşi, cu hăţurile în mîini, păşind agale pe lîngă căruţele încărcate vîrf cu calabalîc (mese, scaune, divane turceşti ori neturceşti şi felurite lucruri gospodăreşti trîntite claie peste grămadă), deasupra cărora trona – uneori chiar în vîrful grămezii de boarfe – cîte o bucătăreasă sfrijită, păzitoare zeloasă a avutului boieresc; fie că urmăream îndelung cu privirea luntrele greu încărcate cu tot felul de obiecte casnice, lunecînd agale pe Neva sau pe Fontanka, pînă către pîrîul Ciornaia sau către ostroave – în imaginaţia mea, căruţele şi lutrele se înzeceau, se însuteau şi mi se părea de fiecare dată că totul s-a urnit din loc şi a pornit la drum, mi se părea că totul începe să se mute, în caravane întregi, pe la vile; că Petersburgul e ameninţat să ajungă un imens pustiu, aşa încît, pînă la urmă, mi se făcea tare ruşine, mă simţeam jignit personal şi începea să mă roadă tristeţea, pentru că numai eu nu aveam unde şi de ce să plec în vilegiatură. Aş fi fost gata să mă urc în oricare dintre aceste căruţe şi să însoţesc bucuros orice domn cu înfăţişare respectabilă, care ar fi tocmit o birjă; dar nimeni, absolut nimeni nu mă invita; ca şi cum m-ar fi uitat cu toţii, ca şi cum aş fi fost într-adevăr un străin pentru ei!

Am rătăcit astfel mult, pînă cînd – potrivit obiceiului meu – am izbutit să uit cu desăvîrşire unde mă aflu şi m-am pomenit la marginea oraşului. Recăpătîndu-mi deodată buna dispoziţie, am trecut dincolo de barieră şi am apucat pe drumul dintre lanuri şi fîneţe, simţind cum dispare oboseala din mădularele-mi ostenite, cum înviorarea îmi umple fiinţa întreagă şi cum o povară apăsătoare mi se ridică de pe suflet. Toţi trecătorii mă priveau cu simpatie şi doar că nu mă salutau; toţi păreau cuprinşi de o rară mulţumire şi toţi, pînă la unul, fumau ţigări de foi. Eu însumi mă simţeam copleşit de un inexplicabil sentiment de beatitudine, ceea ce nu mi se mai întîmplase niciodată. Ca şi cînd m-aş fi pomenit deodată undeva în Italia – atît de puternic năvălea în sufletul meu natura, uimindu-mă, împrospătînd forţele inimii mele de orăşean aproape bolnav, de om aproape sufocat între zidurile oraşului.

Odată cu sosirea primăverii, natura Petersburgului devine nespus de înduioşătoare: cerul îşi deschide belşugurile de puteri şi rîvne, iar de jur împrejur totul dă în verde şi se împodobeşte cu fermecătoare smalţuri de flori… Fără să vreau, natura îmi poartă atunci gîndul, nu ştiu cum, la cîte o fată ofilită, plăpîndă, dintre cele la care şi tu, cititorule, priveşti uneori cu milă, alteori cu un fel de dragoste şi compătimire, sau pur şi simplu nici nu o iei în seamă, dar care se întîmplă pentru cîte o clipă, deodată, ca într-o taină, să se facă nespus de frumoasă, încît tu însuţi rămîi mut de încîntare şi, fără să vrei, te întrebi: ce putere a ştiut stîrni atîta strălucire în aceşti ochi trişti şi îngînduraţi? Ce mister a putut aprinde bujorii aceştia în obrajii palizi şi slăbiţi? Cine a putut să însufleţească gingaşele trăsături ale chipului ei cu atîta pasiune? De ce tresaltă aşa de tulburător acest piept? Ce anume şi-a revărsat puterea, viaţa şi frumuseţea pe chipul sărmanei fete, silindu-l să strălucească cu un zîmbet atît de luminos, să se învioreze de atîta voie bună, de scînteietoare seninătate? Dacă vei privi împrejur, ca şi cînd ai căuta pe cineva, vei înţelege… Dar clipa a trecut şi e posibil ca mîine chiar să întîlneşti din nou aceeaşi privire cunoscută, adîncită în reverii şi absentă ca şi mai înainte, aceeaşi faţă palidă, aceleaşi mişcări docile şi timide, poate chiar regretul sau pînă şi urmele mîhnirii şi ale unei ucigătoare tristeţi pentru rătăcirea de o clipă… Şi cîtă părere de rău în sufletul tău, că s-a stins atît de repede şi fără de speranţă frumuseţea efemeră, atît de amăgitoare, dezvăluită atît de zadarnic şi de fulgerător, irosindu-se apoi sub privirea ta uimită, încît nici s-o îndrăgeşti cu adevărat nu ai avut timp…

Şi totuşi, noaptea care a urmat a fost pentru mine mai bună decît ziua! Iată cum s-a întîmplat.

M-am înapoiat în oraş foarte tîrziu şi poate că trecuse de ora zece cînd mă apropiasem de casă. Trebuia să trec pe cheiul canalului, unde la ora aceea nu întîlneşti de obicei ţipenie de om. Ce-i drept, locuiesc în partea cea mai periferică a oraşului. Mergeam cîntînd, pentru că, atunci cînd sînt fericit, numaidecît încep a fredona cîte ceva, aşa, pentru mine, ca oricare om fără prieteni şi fără cunoscuţi apropiaţi, care în momentele lui de bucurie n-are cui să-şi deschidă sufletul şi de aceea cîntă. Deodată însă, o întîmplare cu totul neaşteptată m-a scos din făgaşul obişnuit.

Rezemată de balustrada cheiului, sta undeva mai la o parte o femeie; se sprijinea de grilaj şi ar fi părut că priveşte foarte atentă spre apa tulbure a canalului. Purta o pălărioară galbenă nostimă şi o pelerină cochetă. „E o fată, nu o femeie, mi-am zis, şi trebuie să fie negreşit brunetă.“ Pasămite, nu-mi auzise paşii, fiindcă nu s-a clintit cînd am trecut pe lîngă ea, cu răsuflarea oprită şi inima bătînd să-mi spargă pieptul. „Ciudat! m-am gîndit apoi. Desigur că e absorbită de cine ştie ce complicaţie sufletească“, şi deodată m-am oprit ca înlemnit. Mi s-a părut că aud un suspin înăbuşit. Da! nu mă înşelam; fata plîngea, plîngea din ce în ce mai tare, pînă cînd izbucni în sughiţuri. Dumnezeule! am simţit cum mi se strînge inima de durere. Şi oricîtă sfiiciune am faţă de femei, în momentul acela am uitat de toate. M-am întors şi am pornit spre ea, gata să-i strig: „Doamnă“, dar aducîndu-mi aminte că în toate romanele ruseşti care zugrăvesc aşa-zisa „înaltă societate“ banalitatea aceasta e nelipsită, m-am oprit. Singurul lucru, de altfel, care m-a făcut să n-o rostesc. Dar, în timp ce căutam un alt cuvînt, mai potrivit, fata îşi înfrînse durerea, mă privi şi, recăpătîndu-şi stăpînirea de sine, se strecură pe lîngă mine cu ochii în pămînt, de-a lungul cheiului. M-am luat numaidecît după ea, însă fata, dîndu-şi seama de asta, părăsi cheiul, traversă strada şi trecu pe trotuar. Nu m-am încumetat să traversez şi eu. Îmi bătea inima în piept ca la o păsărică prinsă în laţ. O împrejurare îmi veni atunci în ajutor.

Pe trotuar, nu departe de necunoscuta mea, răsări pe neaşteptate un domn vîrstnic, în frac, dar cu un mers şovăitor. Mergea clătinat, proptindu-se din cînd în cînd cu grijă de perete. Fata însă mergea ca săgeata, grăbită şi sfielnică, aşa cum e umbletul mai tuturor fetelor care nu doresc să accepte a fi conduse noaptea acasă şi, fără îndoială, domnul care se clătina pe picioare n-ar fi ajuns-o nici în ruptul capului, dacă destinul meu nu i-ar fi sugerat să recurgă la anumite artificii. Brusc, fără să scoată o vorbă, el se smulse din loc şi alergă din răsputeri ca s-o ajungă din urmă pe necunoscuta mea. Ea alerga ca vîntul, dar domnul cel ameţit de băutură se apropia tot mai mult de dînsa, iată că o şi ajunse, fata ţipă – şi, binecuvîntez providenţa pentru admirabilul ceatlău noduros pe care de data aceea se întîmplase să-l am în mîna dreaptă. Cît ai clipi din ochi, m-am pomenit de partea cealaltă a străzi şi, pînă să apuce a-i mai spune ceva, nepoftitul domn a şi înţeles despre ce este vorba şi, luînd în considerare „argumentul“ convingător din mîna mea dreaptă, se dădu la o parte, tăcut; abia după ce ne-am depărtat, hăt! începu să vocifereze, adresîndu-mi o sumedenie de vorbe tari. Cuvintele lui însă abia dacă mai ajungeau pînă la noi.

— Daţi-mi mîna, i-am spus necunoscutei mele, şi el nu va mai îndrăzni să se lege de noi.

Fără să scoată o vorbă, ea îmi întinse mîna încă tremurînd de emoţie şi de spaimă. O, nepoftitule domn! cum te binecuvîntam în momentul acela! Am aruncat o privire fugară asupra ei: era foarte drăguţă şi brunetă – ghicisem; pe genele ei negre mai străluceau încă lacrimile stîrnite de spaima prin care trecuse sau de amărăciunea de mai înainte, poate – greu de spus. Dar pe buze îi înflorea un zîmbet. Mă privi şi ea pe sub gene, roşindu-se uşor şi coborîndu-şi apoi ochii în pămînt.

— Ei, vezi? De ce m-ai alungat adineauri? Dacă aş fi fost lîngă dumneata, nu s-ar fi întîmplat nimic…

— Dar nu te cunoşteam; credeam că şi dumneata… la fel…

— Şi nici acum nu mă cunoşti?

— Ba da, am apucat să te cunosc puţin. Iată, de pildă, de ce tremuri?

— O, dumneata mi-ai ghicit firea chiar din prima clipă! răspunsei eu, entuziasmat de faptul că fata pe care o ţineam de mînă era deşteaptă, ceea ce, pe lîngă frumuseţe, nu strică niciodată. Da, ai ghicit de la întîia privire cu cine a-i de-a face. Aşa este – n-am să ascund – cu femeile sînt un timid, sînt tulburat cel puţin tot atît de mult cît ai fost tulburată şi dumneata cu cîteva clipe mai înainte, cînd acest domn te-a speriat… Uite, şi acum mai sînt parcă înfricoşat. Mi se pare că e un vis, deşi nici în vis nu mi se năzărise cîndva că voi ajunge să stau de vorbă cu o femeie.

— Cum? Să fie adevărat ce-mi spui?

— Crede-mă, şi dacă mîna îmi tremură acum, aşa cum bine ai observat, aceasta se datoreşte faptului că încă niciodată n-a cuprins o mînuţă atît de mică şi de încîntătoare ca a dumitale. Nu mai ştiu deloc cum să mă port cu femeile; adică, de fapt, nici n-am ştiut vreodată, sînt un însingurat. Atîta tot. Nu ştiu nici măcar cum trebuie să le vorbesc. Iată, nici în momentul acesta nu ştiu cum să mă port mai bine. Poate că ţi-am spus vreo nerozie? Da? Vorbeşte-mi deschis; te asigur că nu mă voi simţi jignit.

— Dar n-ai spus nimic, nimic rău; dimpotrivă. Iar dacă îmi şi ceri să fiu sinceră, aş putea să-ţi spun că femeilor nu le displace o asemenea timiditate; şi-n cazul că ai dori să ştii mai mult, nici mie nu-mi displace şi nu intenţionez să te alung de lîngă mine pînă nu ajung acasă.

— O, dar felul dumitale de a vorbi cu mine, începui eu, sufocîndu-mă de fericire, va face să-mi dispară îndată timiditatea, şi atunci… adio toate armele mele!…

— Armele… dumitale? Ce fel de arme, adică? Uite, asta începe să nu mai fie frumos.

— Iartă-mă, am greşit; mi-a scăpat fără să vreau această vorbă; dar cum îţi închipui dumneata că în asemenea momente nu se naşte dorinţa de…

— De a plăcea, nu-i aşa?

— Ei da, întocmai; dar te implor, pentru numele lui Dumnezeu, fii puţin mai îndurătoare. Judecă şi dumneata cu cine stai de vorbă. Căci, uite, am douăzeci şi şase de ani şi… n-am cunoscut niciodată pe nimeni, nici o fată. Cum aş putea, aşadar, conversa în cuvinte meşteşugite şi absolut nimerite? Sînt convins că ai prefera ca între noi totul să fie deschis, sincer… Să vezi, eu nu ştiu să tac atunci cînd inima din mine vorbeşte… Dar, în sfîrşit, asta n-are nici o importanţă… Mă crezi? N-am cunoscut nici o femeie, niciodată! Nici una! Deşi visez, în fiecare zi visez că totuşi voi întîlni cîndva pe cineva… Ah, dacă ai şti de cîte ori m-am îndrăgostit în felul acesta!…

— Cum aşa? De cine?

— De nimeni, de un ideal… de făptura care mi se va arăta în vis. În visările mele, plăsmuiesc romane întregi. O, dar nu mă cunoşti încă! Este adevărat – nici nu se putea altfel – că am întîlnit şi eu în viaţă două-trei femei, dar ce fel de femei? dintre cele obişnuite, gospodine, aşa încît… Vei pufni în rîs, poate, dacă îţi voi spune că mă gîndeam uneori să intru pur şi simplu în vorbă cu vreo aristocrată întîlnită pe stradă, fireşte, cînd e neînsoţită; să încep să-i vorbesc, desigur, timid, respectuos, dar cu toată pasiunea; să-i spun că mă mistui de singurătate, că o rog să nu mă gonească din preajma ei, că nu ştiu cum să fac pentru a cunoaşte o femeie, măcar una; s-o sugestionez că delicateţea de a nu respinge sfielnica rugăminte a unui om atît de nefericit ca mine intră chiar în obligaţiile femeilor. Că, în sfîrşit, tot ceea ce îi cer e să-mi spună doar cîteva cuvinte, oricare ar fi ele, cu înţelegere şi simpatie frăţească, să nu mă alunge de la primul pas; că o implor să mă creadă pe cuvînt, să asculte ceea ce am să-i vorbesc, să rîdă de mine dacă doreşte, dar să-mi dea speranţe, să-mi spună cîteva vorbe, doar cîteva vorbe, iar apoi, chiar nici să nu ne mai întîlnim vreodată, dacă ţine la asta!… Dar văd că rîzi… De altfel, pentru asta şi vorbesc…

— Te rog să nu te superi; rîd pentru că văd că eşti propriul dumitale duşman şi că, dacă ai fi încercat, fie chiar şi pe stradă, reuşeai fără îndoială. În toate, cu cît alegi calea cea mai simplă, cu atît e mai bine… Nici o femeie cu bun-simţ, în afară de cazul cînd e proastă sau tare supărată în acea clipă, nu te-ar îndepărta de lîngă ea fără ofranda celor două vorbe implorate cu atîta sfioasă căldură. Dar ce spun eu! Te-ar lua, desigur, drept un nebun. Judecasem după mine. De fapt, ce ştiu eu despre viaţă şi despre felul de-a fi şi de-a se comporta al oamenilor!

— O, îţi mulţumesc, strigai eu, nici nu ştii ce-ai făcut pentru mine în clipa asta!

— Bine, bine! Dar ajută-mă să pricep, după ce-ai putut cunoaşte că eu aş fi o astfel de femeie cu care… mă rog, pe care dumneata ai considera-o demnă… de atenţie şi prietenie… într-un cuvînt, nu una dintre acelea „obişnuite“, cum le numeşti dumneata. Ce te-a îndemnat să te apropii de mine? De ce ai făcut-o?

— De ce? Cum, de ce? Păi… erai singură, domnul acela prea îndrăzneţ, afară era noapte: vei fi de acord, cred, că era de datoria mea…

— Nu. Nu atunci, ci mai înainte, acolo, cînd nu trecusem de partea asta? Doar ai încercat să te apropii de mine!

— Pe partea cealaltă? Cînd încă… Drept să spun, nu ştiu cum să răspund; mi-e teamă… Ştii, azi am fost fericit; mergeam, cîntam; am ieşit afară din oraş; nu mi s-a mai întîmplat niciodată să am clipe atît de fericite. Dumneata… mi s-a părut, dar poate că greşesc… Te rog să mă ierţi că răscolesc… mi s-a părut că plîngeai, şi eu… eu nu puteam să îndur asta… mi se sfîşia inima. O, Doamne! Dar, văzîndu-te, nu-mi era îngăduit să fiu copleşit de mîhnire? Să fi săvîrşit oare, într-adevăr, un păcat atît de mare numai pentru că un sentiment frăţesc de compătimire m-a îndemnat să vin lîngă dumneata? Treci cu vederea că am spus compătimire… ei! da, într-un cuvînt, te-am jignit oare, lăsîndu-mă pradă dorinţei de-a mă apropia de durerea dumitale?

— Gata… ajunge, nu mai continua… spuse fata, coborîndu-şi privirea şi strîngîndu-mi mîna. Sînt singură vinovată că am deschis discuţia; dar mă bucură, în ceea ce te priveşte, că n-ai fost pentru mine o decepţie… şi acum, iată că am ajuns acasă; trebuie s-o apuc pe ulicioara asta; de aici, mai am doi paşi… Adio, îţi mulţumesc…

— Dar, cum aşa?! E posibil să…? Să nu ne mai vedem niciodată? E cu putinţă?

— Vezi, spuse fata cu un zîmbet, la început spuneai că te-ai fi mulţumit numai cu două vorbe, iar acum… De altfel, nu-ţi mai spun nimic… Poate că ne vom mai întîlni…

— Mîine voi veni aici, negreşit, am implorat-o eu. Iartă-mă, o! iartă-mă că îţi cer…

— Da, eşti nerăbdător… aproape că pretinzi…

— Ascultă-mă, rogu-te, ascultă-mă! am întrerupt-o eu. Poate că îţi voi spune iarăşi ceva nelalocul lui, deşi n-aş dori-o… Dar… nu pot să nu vin mîine aici. Sînt un visător; trăiesc atît de puţin în realitate şi atît de rar clipe ca acestea de acum, încît nu pot să nu le repet în reveriile mele. Îţi voi purta chipul în visările mele toată noaptea, o săptămînă întreagă, tot anul! De aceea spun că voi veni mîine aici, negreşit, chiar în acest loc şi la aceeaşi oră, fericit de a-mi reaminti măcar de cele ce-au fost azi. Locul acesta a şi început să-mi fie drag. Mai am vreo două-trei locuri asemănătoare la Petersburg. Odată m-au podidit chiar lacrimile la această aducere-aminte, exact ca pe dumneata, adineauri… Ce ştiu eu, poate că şi dumneata, cu zece minute în urmă, plîngeai tot din pricina unei amintiri… Te rog să nu mi-o iei în nume de rău, dar m-am lăsat în voia gîndurilor; poate că aici, în acest loc chiar, ai fost cîndva foarte, foarte fericită…

— Bine, murmură fata, se prea poate să vin mîine aici, tot la ora zece. Văd că nu mai am cum să te împiedic… Uite ce este: mîine trebuie neapărat să fiu aici; să nu crezi însă cumva că îţi fixez astfel o întîlnire; nicidecum, să ştii; trebuie să fiu aici pentru mine. Şi, la urma urmei, de ce nu ţi-aş spune-o deschis… n-o să se întîmple nimic dacă vii şi dumneata; în primul rînd, ca să nu survină iarăşi neplăceri de felul aceleia de astă-seară, dar să lăsăm toate astea la o parte… Pe scurt: aş dori, pur şi simplu, să te văd… ca să-ţi spun… două vorbe… Numai că… dar nu mă vei condamna auzindu-mă vorbind astfel? Te rog să nu-ţi închipui cumva că dau întîlniri cu atîta uşurinţă… Nici acum n-aş fi admis-o, dacă… dar asta rămîne un secret al meu! Cu o singură condiţie însă…

— Primesc! Spune, spune, te rog, pentru dumneata sînt gata să fac orice… Spune totul, am exclamat în culmea fericirii, poţi conta pe mine: voi fi ascultător, respectuos… mă cunoşti doar…

— Tocmai de aceea, pentru că te cunosc, te şi invit mîine, zise fata rîzînd. Te cunosc perfect. Dar, nu uita: vii numai cu o condiţie (şi să fim înţeleşi – vei respecta întocmai rugămintea mea; după cum vezi, îţi vorbesc deschis), să nu te îndrăgosteşti de mine… Pentru că aşa ceva nu se poate, crede-mă. Să fim prieteni – da, cu cea mai mare bucurie, uite mîna mea… Dar să nu te îndrăgosteşti, te rog! Asta nu se poate!

— Ţi-o jur! strigai eu, strîngîndu-i cu ardoare mînuţa întinsă…

— Lasă jurămintele, ştiu că eşti în stare să te aprinzi ca un explozibil. Nu-mi lua în nume de rău că îţi vorbesc astfel. Dacă ai şti… Nici eu n-am pe nimeni cu care să pot schimba cîteva cuvinte sau de la care să cer un sfat. Desigur, nu pe stradă îţi cauţi sfătuitorii, dumneata însă eşti o excepţie. Te cunosc atît de bine, de parcă am fi prieteni de douăzeci de ani… Nu-i aşa că n-o să mă trădezi?…

— Niciodată! Ai să te convingi… Nu ştiu însă dacă nu mor pînă mîine… de emoţia aşteptării.

— Încearcă să dormi mai adînc. Noapte bună! Şi ţine minte că eu am şi dat dovadă de încredere în dumneata. Doar ai exclamat adineauri atît de frumos: „Să fi săvîrşit oare, într-adevăr, un păcat atît de mare, numai pentru că un sentiment frăţesc de compătimire m-a îndemnat să vin lîngă dumneata?“ Ai spus-o cu atîta sinceritate, încît mi-ai sugerat ideea că aş putea să mă destăinui dumitale…

— Pentru Dumnezeu, dar cum? în ce fel?

— Aşadar, pe mîine! Să rămînă deocamdată o taină… E şi în avantajul dumitale oarecum; măcar de departe se va asemăna cu un roman. Poate că îţi spun chiar mîine, deşi tot pe atît e posibil şi să nu-ţi spun… Va trebui să mai stăm de vorbă, să ne cunoaştem şi mai bine…

— O, în ce mă priveşte, o să-ţi povestesc chiar mîine totul despre mine! Dar ce minune se petrece cu mine, Dumnezeule? Visez? Pe ce lume mă aflu? Te rog, te implor, mai spune-mi o dată: e chiar adevărat că nu eşti nemulţumită, că, spre deosebire de cum ar fi făcut oricare alta, nu te-ai supărat pe mine şi că nu m-ai îndepărtat de la bun început? Numai două clipe, şi m-ai făcut fericit pentru totdeauna. Da! fericit! Cine ştie, poate că m-ai împăcat cu mine însumi, că mi-ai spulberat îndoielile… Căci am uneori nişte momente… Ei bine, în sfîrşit, mîine îţi povestesc totul, vei cunoaşte totul, totul…

— Bine, ne-am înţeles: aşadar, începi dumneata…

— De abia aştept.

— La revedere!

— La revedere!

Ne despărţirăm. Transportat în lumea visurilor mele, am rătăcit prin oraş toată noaptea. Nu mă simţeam în stare să mă întorc în bîrlogul meu. Şi am fost atît de fericit… pînă a doua zi!

1. Denumire oficială a Chinei imperiale, al cărei drapel, pînă în 1912, purta imaginea dragonului pe fond galben.

A doua noapte

— Ei, iată că ai ajuns teafăr! mă întîmpină ea surîzătoare, strîngîndu-mi amîndouă mîinile.

— Sînt aici de două ore. Nici nu-ţi închipui ce-a fost cu mine toată ziua!

— Ştiu, îmi închipui… dar să ne întoarcem la ale noastre. Vrei să-ţi spun de ce am venit? Doar nu pentru a flecări amîndoi, ca ieri. De-acum încolo trebuie să fim mai înţelepţi. Aseară m-am gîndit mult la toate acestea.

— Dar în ce fel, în ce fel crezi că am putea fi mai înţelepţi? În ce mă priveşte, sînt gata să fac tot ce-mi spui; crede-mă însă că în viaţa mea nu m-am simţit mai înţelept ca acum.

— Adevărat? Mai întîi, te rog să nu-mi mai strîngi aşa de tare mîinile, în al doilea rînd, îţi mărturisesc sincer că toată ziua m-am gîndit numai la dumneata.

— Şi la ce concluzie ai ajuns?

— Am ajuns la concluzia că totul trebuie luat de la început, fiindcă, meditînd bine după despărţirea noastră de aseară, mi-am dat seama că nu te cunosc încă, ba nu te cunosc chiar deloc şi că m-am purtat ieri ca un copil, ca o fetişcană fără minte, iar singura vinovată de tot ce a urmat este inima mea bună, cu alte cuvinte, mi-am făcut din asta şi un titlu de merit, cum se întîmplă mai întotdeauna cînd începem a ne judeca pe noi înşine. Şi, de aceea, ca să-mi îndrept oarecum greşeala, am hotărît să cunosc cît mai amănunţit totul despre dumneata. Şi cum n-am de la cine culege amănunte, nu-mi rămîne decît să te rog să-mi istoriseşti singur, dar fără să-ţi scape nimic, nimic. Ei, vorbeşte-mi, dar, ce fel de om eşti? Începe mai repede, hai, spune-mi istoria vieţii dumitale.

— Istoria vieţii mele? strigai eu speriat. Istoria vieţii?… Dar cine ţi-a spus că viaţa mea ar avea o istorie… Eu n-am nici o istorie…

— Atunci, cum ai putut să trăieşti, dacă n-ai şi dumneata o istorie a dumitale? întrebă ea surîzînd.

— Uite aşa, absolut fără nici un fel de istorie! Am trăit, adică, aşa, cum s-ar spune la noi, de unul singur, absolut singur – singur-cuc – înţelegi cum vine asta, să trăieşti singur?

— Cum aşa, singur? Fără să vezi chip de om, absolut pe nimeni, niciodată?

— Ba da, de văzut, văd eu, cu toate acestea, sînt un însingurat.

— Cum? Dumneata nu stai de vorbă niciodată cu nimeni?

— Într-un anumit fel, cu nimeni, aş putea spune.

— Dar ce soi de făptură eşti? Lămureşte-mă, te rog! Dar ia stai, mi se pare că încep să înţeleg! Cred că ai, ca şi mine, o bunică. A mea este oarbă şi, de cînd mă ştiu, nu mă lasă să ies nicăieri, încît aproape că m-am dezobişnuit să vorbesc. Iar cînd cu vreo doi ani în urmă am făcut o ştrengărie, văzînd că nu mă poate ţine în frîu, m-a chemat lîngă ea şi mi-a prins cu un bold rochia de rochia ei, aşa că de atunci stăm astfel agăţate una de alta zile întregi; bunica, deşi oarbă, împleteşte la ciorap; iar eu, aşezată lîngă dînsa, ori cos ceva, ori îi citesc vreo carte cu glas tare; ţi se va părea foarte ciudat, poate, dar uite! aşa îmi petrec viaţa de doi ani de zile, agăţată de poala bunicii…

— O, Dumnezeule, ce nenorocire! Dar eu, eu n-am o astfel de bunică.

— Păi, dacă nu ai o bunică, atunci cum poţi sta tot timpul acasă?…

— Vasăzică, vrei cu tot dinadinsul să ştii ce fel de om sînt eu?

— Exact! Asta vreau să ştiu!

— În sensul cel mai strict al cuvîntului?

— În sensul cel mai strict al cuvîntului!

— Fie, dacă-i aşa! Poftim: eu sînt un tip.

— Tip, tip! ce fel de tip? strigă fata, izbucnind apoi într-un hohot de rîs, de parcă un an întreg nu mai avusese prilejul să rîdă. Ştii că ai haz, mă amuzi grozav! Ia să ne aşezăm pe banca asta. Pe aici nu prea umblă lumea şi n-are cine să ne audă, aşa că nu mai sta pe gînduri şi începe odată a-mi spune povestea vieţii dumitale, pentru că n-ai să mă convingi niciodată că viaţa dumitale nu are o istorie; nu ştiu de ce vrei să mi-o tăinuieşti. În primul rînd, ce-i aia tip?

— Tip? Tip înseamnă un ins original, un om cam… ridicol! i-am răspuns izbucnind într-o explozie de hohote, molipsit de rîsul ei copilăresc. O fire de o anumită structură… Spune-mi, ştii ce este un visător?

— Un visător? Ei asta-i acum, cum să nu ştiu, cînd eu însămi sînt o visătoare. Uneori, stînd lîngă bunica, cîte şi mai cîte nu-ţi vin în minte, te şi miri de unde! Şi, pe nesimţite, te laşi furată de gînduri, începi să visezi şi pluteşti aşa, pe aripile închipuirii, ca să ajungi uneori să te măriţi cu un prinţ chinez… Cîteodată e şi bine să visezi! Deşi… poate că greşesc, cine ştie! Mai ales cînd ai şi fără asta la ce să te gîndeşti, adăugă fata, de astă dată cu un aer destul de grav.

— Admirabil! De vreme ce erai pe punctul de a te mărita cu un prinţ chinez, sînt sigur că mă vei înţelege perfect. Aşadar, încep… Dar ascultă: nici nu-ţi cunosc încă numele, cum te cheamă?

— În sfîrşit! Bine că ţi-ai adus aminte!

— Dumnezeule! nici prin gînd nu mi-a trecut, mă simţeam bine şi aşa…

— Mă cheamă… Nastenka.

— Nastenka! Numai atît?

— Atît! Ţi se pare puţin, om nesăţios ce eşti!

— Să mi se pară puţin? Dimpotrivă, mult, mult, foarte mult. Nastenka, suflet fermecător de bun ce eşti, dacă de la început eşti pentru mine doar Nastenka!

— Cred şi eu! Aşadar…

— Ascultă dar, Nastenka, ce poveste nostimă vreau să-ţi spun.

M-am aşezat lîngă ea, am arborat un aer grav, de pedant, şi am început ca din carte:

— Există, Nastenka – poate n-ai ştiut pînă acum –, există în Petersburg nişte fundături destul de stranii. Pe-acolo parcă nu-şi strecoară suliţele de aur acelaşi soare care se revarsă luminos peste toţi oamenii oraşului, ci-şi împrăştie privirea un alt fel de soare, un soare poruncit parcă anume pentru ungherele de care-ţi vorbesc, şi învăluie totul într-o alt fel de lumină, aparte. Prin ungherele astea, Nastenka dragă, musteşte parcă o altă viaţă, cu totul diferită de cea care clocoteşte în jurul nostru, o viaţă cum ar putea fi numai undeva într-o ţară neştiută, de peste mări şi ţări, şi nu la noi, nu în vremea noastră atît de cumpănită, mult prea serioasă şi cumpănită. Ei bine, viaţa aceasta e un amestec de ceva pur fantastic, ceva înflăcărat şi ideal, dar totodată (vai, Nastenka!) de ceva foarte-foarte prozaic, plat şi banal, ca să nu spun de-a dreptul trivial.

— Uf, Doamne! ce mai introducere! Îmi închipui ce-mi va fi dat să aud de aci încolo!

— Ai să auzi, dragă Nastenka (cred că nu voi obosi niciodată să-ţi spun Nastenka!), ai să afli că în aceste unghere îşi duc existenţa nişte oameni ciudaţi – visătorii. Visătorul – dacă e să găsim o definiţie mai cuprinzătoare – nu este propriu-zis om, ci, cum să spun, un fel de fiinţă hibridă. În general, el se aciuiază undeva, într-un ungher izolat, de parcă s-ar ascunde acolo şi de lumina zilei, iar odată instalat astfel, e tot aşa de nedezlipit de bîrlogul său ca şi un melc sau semănînd cel puţin în această privinţă cu acel interesant soi de vietate care este şi făptură, şi casă la un loc şi care se numeşte broască-ţestoasă. De ce crezi că se complace atît de mult între cei patru pereţi, zugrăviţi negreşit în verde, înnegriţi de funingine, de fumul de ţigară şi din care răzbate o dezolantă tristeţe? De ce oare acest individ ridicol, atunci cînd vine să-l viziteze careva dintre rarii lui cunoscuţi (şi să luăm aminte că, pînă la urmă, toţi cunoscuţii îl părăsesc), de ce huhurezul acesta îşi întîmpină musafirul cu atîta jenă, schimbînd feţe-feţe, de ce se zăpăceşte de parcă cu cîteva clipe înainte între cei patru pereţi ai lui ar fi făptuit vreo crimă, parcă ar fi fabricat bani falşi, ori ar fi comis niscai versuleţe, ca să le trimită la o revistă cu o scrisoare anonimă alături, o scrisoare în care să arate că – adevăratul autor fiind mort – el, ca prieten, a socotit de-a sa datorie sacră să încredinţeze tiparului stihurile celui dispărut? De ce, spune-mi, dragă Nastenka, între cei doi oameni, gazda şi vizitatorul, nu se poate înfiripa nici o conversaţie? De ce nici rîsul şi nici o vorbă de duh nu-şi ia zborul de pe buzele prietenului picat pe neaşteptate şi nedumerit, căruia, în alte ocazii, nu-i displac nici rîsul, nici vorbele cu haz ori discuţiile despre sexul frumos şi despre felurite alte subiecte plăcute? De ce, oare, în fine, chiar şi acest musafir, probabil o cunoştinţă recentă, care vine pentru prima oară în vizită – fiindcă a doua oară cu siguranţă n-o să mai calce pe-acolo – de ce el însuşi se fîstîceşte în aşa hal, îşi pierde şirul vorbelor şi cîteodată înmărmureşte – cu toate că altminteri este foarte spiritual (presupunînd că nu este lipsit de asemenea însuşiri), de ce i se întîmplă toate acestea numai privind la figura întoarsă pe dos a gazdei, care la rîndul său, a reuşit să se piardă cu totul, să se încurce cu desăvîrşire, după atîtea sforţări uriaşe şi zadarnice de a sparge gheaţa şi a încropi o conversaţie cît de cît mai atractivă, ori de a arăta, la rîndul său că nu e străin de bunele maniere ale lumii mondene, pălăvrăgind, bunăoară, despre farmecul sexului frumos, pentru ca măcar printr-un astfel de şiretlic să-i fie pe plac bietului om, nimerit din greşeală în vizită acolo unde nu îi era locul? De ce, la un moment dat, oaspetele pune brusc mîna pe pălărie şi se retrage în mare grabă, prefăcîndu-se că şi-a amintit chiar atunci de o chestiune foarte urgentă – cu totul imaginară, inventată pe loc ca pretext – îşi sloboade, cu chiu, cu vai, mîna din stăruitoarea strînsoare a mîinilor gazdei, care, în felul acesta, caută să-şi arate regretul, încearcă să remedieze iremediabilul, să recîştige ce a pierdut? De ce prietenul plecat atît de grăbit şi de preocupat, depărtîndu-se de uşa închisă în urma lui, izbucneşte deodată în hohote de rîs, jurîndu-şi în gînd să nu mai calce niciodată pragul acestui om ciudat, deşi bietul om ciudat nu-i în fond decît un tînăr foarte cumsecade; şi, totodată, nu-şi poate refuza nicicum imaginaţiei un capriciu nevinovat: de a compara, măcar pe departe, mutra recentului său interlocutor cu înfăţişarea unui pisoi nepricopsit, care după ce-a fost capturat mişeleşte de cîţiva copii ştrengari, smucit din mînă în mînă, izbit şi tăvălit, se refugiază, speriat şi zăpăcit de zarva din jurul său, sub un scaun, unde mult timp după aceea, cu toată liniştea din casă, simte nevoia să se zbîrlească, să mîrîie şi să pufnească, spălîndu-şi cu amîndouă lăbuţele botişorul lovit, iar apoi să arunce priviri duşmănoase naturii, vieţii şi chiar bucăţii gustoase rămase de la prînzul stăpînilor, pe care o menajeră miloasă o păstrează pentru el?

— Ascultă-mă, mă întrerupse Nastenka, care mă ascultase pînă atunci cu ochii uimiţi şi guriţa deschisă, te rog să mă crezi că nu pricep deloc de ce s-au întîmplat toate cîte mi le-ai înşirat, şi nici nu ştiu de ce-mi propui avalanşa aceasta de întrebări pe cît de stranii, pe atît de hazlii; sînt însă convinsă că toate astea te privesc direct şi ţi s-au întîmplat chiar dumitale.

— Exact, am răspuns eu cu aerul cel mai serios din lume.

— Ei bine, dacă-i aşa, te ascult mai departe, îmi spuse Nastenka, fiindcă ţin foarte mult să ştiu cum se va sfîrşi povestea.

— Vrei să ştii, Nastenka, ce făcea în ungherul său eroul nostru sau, mai bine zis, ce făceam eu, pentru că eroul întregii povestiri sînt eu, propria şi modesta mea persoană; vrei să ştii, bineînţeles, din ce pricină m-a răscolit, de ce nu mi-am mai revenit o zi întreagă în fire după neaşteptata vizită a acelui prieten? Te interesează apoi motivul pentru care am fost atît de surprins, de m-am făcut roşu ca racul, cînd mi s-a deschis uşa camerei? Doreşti să afli, desigur, de ce anume n-am ştiut să primesc aşa cum se cuvine un musafir şi, sub povara obligaţiilor mele de ospitalitate, să mă prăbuşesc neputincios, acoperit de ruşine?

— Ei da, da; fireşte că da! răspunse Nastenka. Am însă o rugăminte; ştii să povesteşti admirabil, dar nu s-ar putea totuşi să foloseşti un limbaj mai puţin frumos, ca să nu pară că vorbeşti aşa… ca din carte!

— Nastenka! am rostit eu cu vocea gravă şi severă, abia stăpînindu-mi rîsul, dragă Nastenka, ştiu că povestesc frumos, dar altfel nu pot, iartă-mă. Acum, draga mea Nastenka, mă simt aidoma spiritului regelui Solomon, care a stat o mie de ani într-un ulcior, sub şapte peceţi, dar de pe care, în sfîrşit, s-au ridicat, una cîte una, cele şapte peceţi. Acum, scumpa mea Nastenka, cînd ne-am reîntîlnit după o despărţire atît de lungă – căci eu te cunosc de mult, fiindcă de mult căutam pe cineva şi cel mai bun semn că tocmai pe dumneata te căutam e că ne-a fost sortit să ne întîlnim… în mintea mea s-au deschis o mie de supape şi trebuie să mă revărs într-un şuvoi de cuvinte, căci altfel mă înăbuş. Aşadar, te rog să nu mă întrerupi, Nastenka, ci să mă asculţi cu răbdare, cuminte, căci altfel nu mai spun nimic.

— Nu, nu, nu! asta în nici un caz! te rog să continui. Nu mai scot o vorbă.

— Aşadar, există o oră din zi, buna mea prietenă Nastenka, o oră care mă încîntă cel mai mult. E ora la care, de obicei, se încheie aproape toate grijile mari, îndatoririle de serviciu şi toate obligaţiile zilei şi cînd toţi se grăbesc spre casele lor, pentru a lua prînzul şi a se odihni, iar în drum spre casă scornesc tot felul de îndeletniciri vesele pentru seara ori noaptea care urmează, adică pentru restul timpului disponibil. La ora aceea şi eroul nostru – pentru că, permite-mi, Nastenka, să povestesc la modul impersonal, întrucît m-aş simţi tare stînjenit s-o fac la persoana întîi – la ora aceea şi eroul nostru, ziceam, care, şi el, ca mulţi alţii, avea o ocupaţie, păşeşte în urma altora. Pe faţa lui palidă, puţin obosită, rătăcesc licăririle unei desfătări ciudate. Priveşte emoţionat vîvoarea crepusculară care se stinge lent pe cerul rece al Petersburgului. Cînd spun priveşte, greşesc; cuvîntul priveşte este prea puţin potrivit, mai curînd aş zice contemplă, cu un aer puţin absent, cu expresia omului cam obosit sau ale cărui gînduri sînt atrase de altceva, mai interesant, care nu-i îngăduie decît în treacăt şi aproape involuntar să cuprindă în disponibilităţile lui de timp lumea înconjurătoare. Este mulţumit de a fi scăpat pînă a doua zi de plictiseala treburilor cotidiene şi se bucură ca un şcolar scutit de a mai întîrzia la pupitru, spre a se reîntoarce la jocurile dragi şi ştrengăriile care îl aşteaptă. Dacă l-ai privi cu oarecare discreţie în acest moment, dragă Nastenka, ai observa numaidecît că firicelul său de bucurie strecurase prin nervii lui slabi şi prin liniştea bolnăvicioasei sale fantezii ceva plăcut şi înviorător. Iată-l preocupat de ceva… Crezi că se gîndeşte la masa ce-l aşteaptă? Sau cum îşi va petrece seara? La cine se uită oare? Nu cumva la domnul acela cu ţinută impozantă care a salutat-o atît de ceremonios pe doamna din luxosul cupeu cu cai sprinteni, ce-a trecut adineauri pe lîngă el? Nu, Nastenka, nu-i pasă lui acum de toate aceste nimicuri! Acum se simte bogat, pentru că îşi are viaţa lui cu totul aparte! E atît de bogat dintr-odată, încît şi ultima rază a asfinţitului de soare nu în zadar i-a strălucit cu atîta sprintenă veselie pe faţă, stîrnind în inima lui înfierbîntată un roi întreg de impresii. Abia dacă mai ia în seamă drumul, de-a lungul căruia altădată cele mai mărunte lucruri puteau să-l uimească. Acum, „zeiţa fanteziei“ (dacă l-ai citit pe Jukovski, dragă Nastenka) a ţesut, cu mîna-i capricioasă, urzeală de aur şi a prins a-i desfăşura prin faţa ochilor horbote măiestrite dintr-o alt fel de viaţă, cu totul bizară, ba poate – cine ştie? l-a săltat cu miraculoasele-i puteri de pe acest splendid trotuar de granit, pe care merge spre casă, într-al şaptelea cer de cleştar. Încearcă să-l opreşti, întrebîndu-l pe neaşteptate: unde se află, pe ce străzi a trecut? şi nu-şi va aminti nimic – nici pe unde a mers, nici unde se află acum, ci, roşindu-se de ciudă, va bîigui mai mult ca sigur ceva pentru salvarea aparenţelor. Vei pricepe, prin urmare, de ce a tresărit atît de tare, încît doar că n-a ţipat, privind cu sfială de jur împrejur, cînd o bătrînică foarte venerabilă l-a oprit politicoasă în mijlocul trotuarului, să-l întrebe de-o stradă pe care n-o mai nimerea. Încruntîndu-se supărat, el porneşte apoi mai departe, fără să observe zîmbetele cîte unui trecător întîlnit, care se opreşte din drum uitîndu-se după el, ori pe fetiţa aceea care s-a ferit cu teamă dinaintea lui, făcîndu-i loc să treacă, pentru ca imediat după aceea să izbucnească într-un rîs zglobiu, uitîndu-se cu ochi mari de copil în ochii lui visători şi urmărindu-i gesticulaţia. Şi tot aceeaşi zeiţă a fanteziei, din zborul ei sprinţar, a adunat în acelaşi năvod vrăjit şi pe bătrînică, şi pe trecătorii curioşi, şi pe fetiţa numai bucle şi zîmbet, şi pe barcagiii care cinau în bărcile lor ce împînzesc Fontanka (să presupunem că tocmai pe acolo trece eroul nostru); i-a prins şăgalnic pe toţi şi totul în ghergheful ei, ca pe nişte muşte în păienjeniş – şi, cu întreg tezaurul acesta, visătorul nostru a pătruns în vizuina sa tihnită, s-a aşezat la masă, a prînzit şi nu s-a trezit din reverie decît după ce îngîndurata şi veşnic posaca Matriona, care îl servea, strînsese totul de pe masă şi-i întinsese pipa; abia atunci s-a trezit, dumirindu-se mirat că luase masa, deşi habar n-avea cînd şi cum se întîmplase asta. De mult se strecurase în odaie întunericul; de mult sufletul lui vîslea pustiu şi trist; o împărăţie întreagă de închipuiri se năruia în jur, dispărea fără urmă, fără zgomot, ca un vis din care el însuşi nu-şi mai amintea nimic. Dar iată că o senzaţie vagă face să i se strîngă şi să-i palpite uşor inima; ceva ispititor, ca o nouă dorinţă, îi răvăşeşte şi-i tulbură închipuirea, strîngînd acolo un roi întreg de fantome necunoscute încă. În odăiţa lui domneşte liniştea, singurătatea, şi o lene dezmierdătoare îi încîntă imaginaţia; ea se aprinde uşor, dă puţin cîte puţin în clocot, întocmai ca apa din ceainicul bătrînei Matriona, care deretică nepăsătoare alături, în bucătărie, pregătindu-şi, ca de obicei, cafeaua. Iată, paşii închipuirii taie încetul cu încetul drum prin neliniştile lui şi cartea luată din raft, la întîmplare şi fără scop, alunecă din mîinile visătorului nostru mai înainte ca el să fi ajuns cu lectura măcar la a treia pagină. Şi iarăşi fantezia e avidă, căutătoare, şi iarăşi în gîndurile lui apare o lume nouă, cu o altă viaţă, încărcată de farmec, îi împresoară inima cu planuri din ce în ce mai strălucitoare. Un nou vis – o nouă fericire! O nouă doză de rafinată şi voluptuoasă otravă! Ce-i pasă lui de viaţa reală, de viaţa noastră! După înşelătoarea sa părere, noi – eu şi cu dumneata, Nastenka – trăim într-o molatică lenevie, mult prea lent, cuprinşi parcă de inerţie! După credinţa sa, noi toţi sîntem atît de nemulţumiţi de soarta noastră, încît ni-e silă de viaţă! Şi, într-adevăr, priveşte, priveşte realitatea din jurul nostru: totul pare la prima vedere rece, mohorît şi atît de sumbru… „Sărmanii!“ ne compătimeşte în gînd visătorul meu. Şi nici nu e de mirare că-l încearcă asemenea gînduri. Pe cîtă vreme, mută-ţi ochii către aceste fantome vrăjite, care se adună cu atîtea drăgălăşenii şi capricii, de pretutindeni, puzderie sub fruntea lui, ca într-un tablou răpitor, plin de însufleţire, unde pe primul plan, primul personaj, desigur, este chiar el însuşi, visătorul nostru, preţioasa-i persoană. Observă ce varietate de întîmplări, ce roi nesfîrşit de visuri ameţitoare! Mă vei întreba, poate, la ce visează? Dar ce rost ar avea o asemenea întrebare? Visează la toate… la menirea poetului necunoscut, încununat mai tîrziu de lauri; la prietenia cu Hoffmann¹, la noaptea Sfîntului Bartolomeu; la Diana Vernon², la rolul eroic al lui Ivan Vasilievici cel Groaznic în cucerirea hanatului tătărăsc al Kazanului; la Clara Mowbray; la Eufia Dens; la Soborul prelaţilor care l-au judecat pe Jan Hus; la răscoala morţilor din Robert³ (îţi aminteşti muzica, are un iz de cimitir!); la Minna⁴ şi Brenda; la lupta de la Berezina⁵; la lectura acelui poem din casa contesei V-D⁶; la Danton; la Cleopatra e i suoi amanti⁷, la căsuţa din Kolomna⁸; la un cămin al său, alături de o fiinţă dragă, care, într-o seară de iarnă, deschizînd guriţa şi ochişorii, să-l asculte, aşa cum mă asculţi dumneata acum pe mine, o! îngeraşul meu… Nu, Nastenka, ce-i pasă lui? Cufundat într-o mreajă de leneşe voluptăţi, nu-i pasă deloc de acea viaţă după care noi tînjim atîta. O astfel de viaţă i se pare săracă, meschină, neprevăzînd că-i poate veni şi lui odată sorocul, ceasul nefast cînd – pentru o singură zi din această viaţă, jalnică şi meschină – să-şi dăruiască toţi anii săi fantastici, ba chiar să-i dăruiască nu pentru vreo bucurie şi nici pentru fericire, ci dintr-o istovitoare sfîrşeală, în ceasul acela de tristeţe, de regret şi de nemărginită amărăciune, cînd nu va mai sta să aleagă. Dar, atîta timp cît n-a sosit încă momentul acela cumplit, el nu doreşte nimic, pentru că este mai presus de dorinţi, pentru că musteşte de toate primăverile, pentru că soarbe mereu din preaplinul propriei sale fiinţe, pentru că el însuşi este meşterul-faur al vieţii sale, pe care o creează singur, clipă de clipă, şi mereu în alte forme, după vrerea inimii şi bunul său plac. Şi doar, atît de lesne, atît de firesc se înfiripă în el această lume de basm, o lume a fanteziei! parcă nici n-ar fi vorba de nişte năluciri! Şi, zău, uneori este gata să creadă că viaţa aceasta de fantome nu-i o simplă surescitare a cine ştie cărui simţ înaripat, că nu-i doar un miraj, doar o biată amăgire a imaginaţiei exaltate, ci că toate există aievea, sînt reale, palpabile, vii! De ce atunci, spune-mi, Nastenka, de ce totuşi atunci, în asemenea clipe, i se taie respiraţia? De ce dintr-odată, ca prin farmec, ca printr-un tainic joc al hazardului, pulsul începe să-i bată mai repede, din ochii visătorului ţîşnesc lacrimi, obrajii lui palizi, umeziţi de plîns se aprind, şi toată fiinţa i se umple de o năvalnică bucurie? De ce oare nopţi întregi de nesomn se scurg ca o clipă, scăldate într-o bucurie şi o fericire de nesecat, iar cînd zorile trandafirii îşi trimit primele raze, revărsîndu-se în odaia sumbră şi învăluind-o cu draperii fantastice de lumină îndoielnică, cum se întîmplă la noi la Petersburg, visătorul nostru vlăguit, stors de puteri, se aruncă pe pat şi adoarme în voia spiritului său bolnav, zguduit de extaz, cu un fel de durere copleşitor de dulce în inimă. Da, Nastenka, te laşi amăgit şi tu, bănuind fără să vrei că sufletul îi e tulburat de o pasiune adevărată, reală, că în imaterialele, etericele lui visări există ceva viu, ceva palpabil! Şi, de fapt, ce amăgire! Căci, iată, de pildă, în inima lui s-a revărsat ca un năvalnic torent al fericirii dragostea, cu dulcile ei chinuri… e de ajuns să-l priveşti, ca să nu mai ai nici o îndoială. Vei crede, oare, dragă Nastenka, privindu-l, că el n-a cunoscut-o niciodată pe iubita visurilor sale fantastice? Socoţi oare cu putinţă ca el să n-o fi văzut decît acolo, în ademenitoarele sale himere, ca o astfel de pasiune să fi avut întruchipare numai în vis? Oare nu este adevărat că ei au trecut braţ la braţ, de-a lungul atîtor ani ai primei lor tinereţi, prin străzi şi anotimpuri – singuri, în doi, nepăsători faţă de lumea întreagă şi împletindu-şi fiecare universul său propriu, propria sa viaţă cu viaţa celuilalt? Şi n-a fost oare ea aceea care, în ceasul tîrziu al despărţirii, stătea la pieptul lui, plîngînd cu hohote şi tînguindu-se fără să mai ştie nici de vijelia dezlănţuită sub catapeteasma mohorîtă a cerului, nici de vîntul care smulgea, ducînd cu el, lacrimile de pe genele ei negre? Să fi fost oare toate acelea numai vis? Şi parcul plin de melancolie, în paragină şi părăsire, cu aleile năpădite de muşchi, adîncit în singurătate, mohorît, pe unde atît de des se plimbaseră împreună, speraseră şi iubiseră atît de mult, „atît de mult şi atît de duios“!? Să fi fost oare numai vis şi acea stranie casă bătrînească, retrasă, în care a trăit ea singuratică, închisă în sine, atîta vreme, alături de un soţ bătrîn şi ursuz, veşnic tăcut şi veninos, care pe ei, îndrăgostiţii – sfielnici ca nişte copii, ascunzîndu-şi cu teamă şi tristeţe iubirea unul faţă de celălalt – îi înspăimînta? Şi cît de neprihănită, cît de pură le era dragostea, cît se frămîntau, de cîtă spaimă le erau bîntuite inimile faţă de (se înţelege de la sine, Nastenka!), faţă de răutatea oamenilor. Şi, Dumnezeule, oare nu era ea fiinţa aceea pe care a întîlnit-o mai tîrziu, departe de ţărmurile patriei, sub cer străin, un cer meridional, fierbinte, în acel minunat oraş etern, sub policandrele strălucitoare ale unui bal, cînd sunetele muzicii se revărsau prin palatul (era, negreşit, un palazzo!) incendiat de lumină, în balconul umbrit de mirt şi trandafiri, unde dînsa – recunoscîndu-l – şi-a scos cu atîta grabă masca, şoptindu-i: „Sînt liberă“ şi, tremurînd, sfîşiată de hohotele plînsului, i s-a aruncat în braţe, şi amîndoi, cuprinşi de extaz, îmbrăţişîndu-se, au uitat într-o clipită şi amărăciunile, şi despărţirea, şi chinurile, şi mohorîta căsuţă de odinioară, şi pe bătrînul ei soţ, şi parcul cel posomorît din îndepărtata lor patrie, şi banca de pe care – cu o ultimă sărutare pătimaşă – ea se smulsese altădată din braţele lui încremenite într-o desperată chemare?… O, cred, dragă Nastenka, că vei fi de acord şi dumneata că e atît de firesc să te tulburi, să-ţi pierzi cumpătul şi să roşeşti pînă-n vîrful urechilor, ca un şcolar care de abia şi-a ascuns în fundul buzunarului un măr furat din grădina vecinului, cînd se iveşte deodată un vlăjgan oarecare, unul voinic, înalt, glumeţ şi flecar – ca prietenul nepoftit de aseară – care cască larg uşa şi strigă aşa, ca din senin: „Frăţioare, am sosit în clipa asta din Pavlovsk!“ Doamne, Doamne! Bătrînul conte şi-a dat duhul şi-ncepe o fericire de nedescris, iar aici, poftim, dumnealui a sosit din Pavlovsk!

După ce am rostit patetica mea peroraţie, am tăcut la fel de patetic. Nu uit nici azi că în momentul acela doream nespus, biruindu-mă pe mine însumi, să izbucnesc într-un hohot de rîs, răsunător, pentru că simţeam cum undeva, în tainiţele adînci ale sufletului, începea să mă ispitească acel diavol vrăjmaş, drăcuşorul neastîmpărat al închipuirii, simţeam cum mi se pune un nod în gît, îmi tremură bărbia, iar ochii mi se umezesc din ce în ce mai mult… Mă aşteptam că Nastenka, rotunjindu-şi ochişorii ei cuminţi, după ce m-a ascultat, va izbucni într-o cascadă veselă de rîsete copilăreşti şi parcă-mi părea rău că am întins prea mult coarda, destăinuindu-i fără rost taina vieţii care de mult îmi rodea inima, răscolind-o năprasnic; de aceea şi vorbeam ca din carte, pentru că-mi pregătisem de mult propriul meu verdict, iar acum nu m-am putut reţine să nu-l rostesc tare în auzul ei, să mă destăinuiesc fără a spera cel puţin că voi fi înţeles; spre mirarea mea însă, fata nu spunea nimic, iar după un răstimp mi-a strîns încetişor mîna şi, cu un fel de compătimire timidă, m-a întrebat:

— Să fie adevărat că toată viaţa ţi-ai trăit-o aşa cum mi-ai povestit?

— Toată viaţa, Nastenka, toată viaţa, şi mi se pare că aşa o voi sfîrşi!

— Nu, asta nu se poate! se nelinişti ea. Aşa ceva nu se va întîmpla! Altminteri, ar însemna ca şi eu să-mi petrec restul vieţii prinsă de poala bunicii. O, dar ştii că nu e deloc bine să trăieşti aşa?

— Ştiu, Nastenka, ştiu! am exclamat, nemaiputîndu-mi reţine simţămintele. Ba ştiu mai mult decît atît – că mi-am pierdut zadarnic cei mai frumoşi ani ai mei! Acum ştiu asta şi sufăr şi mai dureros pentru că însuşi Dumnezeu mi te-a scos în cale, îngerul meu bun, ca să mi-o spui şi să mi-o dovedeşti. Acum, cînd stau lîngă dumneata şi-ţi vorbesc, mă cuprinde şi groaza la gîndul viitorului, pentru că în viitor mă aşteaptă din nou singurătatea, din nou aceeaşi viaţă mucegăită, inutilă. La ce-am să mai pot visa de azi înainte, după ce în realitate, lîngă dumneata, am cunoscut clipe atît de fericite! Dumnezeu să te binecuvînteze, copiliţă scumpă, că nu m-ai alungat de la început şi că acum pot spune că am trăit măcar două seri din viaţa mea aşa cum mi le-am închipuit în vis!

— Ah, nu, nu! strigă Nastenka şi o podidiră lacrimile, nu se mai poate repeta ceea ce a fost pînă acum; nu ne vom despărţi chiar aşa! Ce vorbă-i asta: două seri!

— O, Nastenka, Nastenka! dacă ai şti pentru cîtă vreme m-ai împăcat cu mine însumi! Îţi poţi imagina că de aci încolo nu mă voi mai gîndi cu atîta silă la mine, ca-n alte dăţi? Înţelegi că, de azi înainte, mi se pare posibil să nu mă mai tortureze ideea că am făcut din viaţa mea o crimă şi un păcat, căci ce altceva este o astfel de viaţă decît o crimă şi un păcat? Şi să nu crezi că am exagerat, pentru numele lui Dumnezeu, să nu-ţi treacă prin minte aşa ceva, Nastenka! Pentru că mă simt cuprins cîteodată de o tristeţe, de o melancolie atît de sfîşietoare!… Pentru că, în acele momente, încep să cred că niciodată nu voi mai fi în stare să trăiesc o viaţă adevărată, că am pierdut de mult orice măsură, orice senzaţie a concretului, că nu mai am simţul realităţii; pentru că, în sfîrşit, m-am blestemat de atîtea ori eu însumi, pentru că, după nopţile mele fantastice, îmi revin la momentele de luciditate, care sînt ucigătoare. Auzi cum în jurul tău hăuie şi se frămîntă în vîrtejul vieţii mulţimea uriaşă de fiinţe vii; o auzi, o vezi; te uiţi cum trăiesc oamenii, cum trăiesc aievea; vezi că viaţa pentru ei nu este oprită, nu se va spulbera ca visul tău, ca o nălucă oarecare, că viaţa lor se reînnoieşte mereu, e mereu tînără şi nici o singură oră de-a ei nu se aseamănă cu alta; în timp ce atît de tristă, atît de monotonă, monotonă pînă la banalitate, este sperioasa fantezie, sclava umbrei, a ideii, sclava primului nor care va acoperi soarele şi va strînge dureros inima adevăratului petersburghez atît de îndrăgostit de soare – iar în durerile acelea, ce fantezie mai poţi căuta? O simţi cum oboseşte, cum într-o veşnică încordare această nesecată fantezie se mistuie; pentru că te maturizezi, îţi depăşeşti idealurile de pînă atunci, supravieţuindu-le; ele se prefac în pulbere şi ţăndări, iar dacă tu n-ai o altă viaţă, atunci trebuie s-o reclădeşti pe cea dintîi din aceleaşi hîrburi. Dar, pe de altă parte, sufletul cere şi vrea mereu altceva! Şi în zadar mai scurmă visătorul, ca în cenuşă, în visurile lui vechi, căutînd sub maldărele de scrum o cît de mică scînteioară, ca să aţîţe din nou focul la care să-şi încălzească inima răcită, şi acolo, în adîncurile inimii, să învie iarăşi tot ce-i fusese atît de drag mai înainte, tot ce înduioşa sufletul, înfierbînta sîngele, smulgea lacrimi din ochi şi amăgea, dar amăgea cu atîta plenitudine! Ştii dumneata, oare, Nastenka, pînă unde am ajuns? Ştii că mă aflu în situaţia de a sărbători aniversarea tuturor trăirilor mele imaginare, a ceea ce mi-a fost cîndva atît de drag, dar n-a existat, de fapt, niciodată – pentru că aici e vorba de sărbătorirea aceloraşi reverii serbede şi sterile, urzite din umbre şi păreri – şi sînt nevoit s-o fac, pentru că nu mai am nici măcar asemenea visări deşarte, iar pe cele de altădată n-am cu ce să le birui, să le extirpez – pentru că şi visurile pot fi biruite! Înţelegi oare că îmi mai place şi acum să trec din cînd în cînd prin locurile pe unde cîndva îmi închipuiam, în felul meu, că-s fericit; că simt o mare ispită să-mi urzesc viaţa de azi după amintirile trecutului, care niciodată nu se mai întoarce şi că deseori, fără nici un rost, abătut şi trist, hoinăresc pe străzile şi prin fundăturile Petersburgului ca o umbră, fără nici un ţel. Şi-n definitiv, ce amintiri! Iată, de pildă, mă pomenesc amintindu-mi că, acum un an, cam tot pe timpul ăsta, tot la ora asta şi tot pe acest trotuar, mă plimbam în sus şi în jos, la fel de singuratic şi de abătut ca acum! Şi-ţi răsare în gînd că şi pe atunci visarea aducea cu ea tristeţe, că, deşi nici mai înainte sufletului nu-i era din cale-afară de bine, simţi totuşi că trăiai parcă mai uşor şi mai liniştit, că lipseau gîndurile negre care au pus stăpînire pe tine acum, că nu erau aceste mustrări de conştiinţă atît de chinuitoare, de tenebroase, şi care te urmăresc zi şi noapte. Şi te întrebi: unde un dispărut visurile? Şi, clătinînd din cap, îţi răspunzi altceva: vai, cum zboară anii! Şi iar te întrebi: dar cu anii tăi ce-ai făcut? Unde ţi-ai înmormîntat vîrsta cea mai frumoasă? Ai trăit, nu ai trăit? Ia seama, îţi şopteşti singur, observă cum peste lume se lasă frigul. Vor mai trece încă ani şi ani, şi după ei va veni singurătatea cu chipul ursuz şi schimonosit, apoi – în cîrji – se va ivi tremurătoarea bătrîneţe şi după acestea – amărăciunea, tristeţea. Va păli cîte puţin lumea încîntătoarelor tale fantasme, se vor ofili visurile tale şi se vor scutura ca frunzele galbene de pe copaci… O, Nastenka! O… cît de copleşitoare e durerea de-a rămîne singur, singur-cuc, fără să ai ce regreta măcar… pentru că tot ce-ai pierdut n-a însemnat nimic, nimic decît un zero stupid şi gol, decît un vis!

— Destul, nu-mi mai răscoli sufletul! mă rugă fata, ştergîndu-şi o lacrimă prelinsă printre pleoape. De aci înainte vom fi mereu împreună! Orice s-ar întîmpla cu mine de azi încolo, nu ne vom despărţi niciodată. Ascultă şi ia aminte. Sînt o fată simplă, am învăţat puţin, cu toate că bunica îmi luase profesor; dar, deşi sînt simplă, crede-mă, te înţeleg, înţeleg tot ce mi-ai povestit, pentru că şi eu – cînd bunică-mii i-a căşunat să mă agaţe cu un bold de poala ei – am trăit cam la fel. Desigur, n-aş fi fost în stare s-o spun în vorbe la fel de alese ca dumneata, că doar n-am cine ştie ce carte – adăugă ea timid, cuprinsă încă de un anume respect faţă de patetica mea spovedanie, făcută în cuvinte meşteşugit însăilate –, dar sînt foarte bucuroasă că mi-a fost dat să-mi deschizi sufletul dumitale fără ascunzişuri. Acuma te cunosc, te cunosc deplin. Şi, ştii ce? Vreau să-ţi istorisesc şi eu povestea mea, fără să-ţi ascund nimic, fără nici o scăpare, şi după aceea îţi voi cere un sfat. Eşti tare ager la minte: nu-i aşa că-mi vei da un sfat? Promite-mi!

— Ah, Nastenka, i-am răspuns, deşi n-am fost niciodată sfătuitorul cuiva, şi cu atît mai puţin – un povăţuitor iscusit, îmi dau seama că, dacă de azi înainte vom rămîne prieteni pentru totdeauna – ceea ce va fi, într-adevăr, ceva foarte înţelept – pe viitor, desigur, ne vom putea da unul altuia nenumărate sfaturi înţelepte. Aşadar, încîntătoarea mea Nastenka, spune-mi, de ce fel de povaţă ai nevoie? Dar deschis, direct, că sînt acum atît de vesel, atît de fericit, de curajos şi de ager la minte, încît nu cred să-mi lipsească vorbele.

— Nu, nu! m-a întrerupt Nastenka rîzînd. Sfatul de care am nevoie trebuie să fie nu numai un sfat ager, ci şi cald, frăţesc, aşa cum mi l-ai fi dat dacă m-ai fi iubit de o viaţă întreagă.

— De acord, Nastenka, de acord! am exclamat în culmea entuziasmului. Nici dacă te-aş fi iubit de douăzeci de ani, sentimentul meu n-ar fi fost mai puternic decît cel de-acum!

— Dă-mi mîna dumitale, mi-a cerut Nastenka.

— Iat-o! i-am răspuns, întinzîndu-i-o.

— Aşadar, să începem povestea mea.

1. Ernst Theodor Amadeus Hoffmann (1776-1822) – remarcabil reprezentant al romantismului german. În operele sale apare imaginea artistului-visător care evadează într-o lume fantastică. Într-o serie de nuvele: Elixirul diavolului, Micuţul Zaches, Prinţesa Brambilla, Dublul ş.a. (care figurează în lectura lui Dostoievski), viaţa se prezintă ca o îmbinare de elemente fantastice şi reale.

2. Diana Vernon… Clara Mowbray… Eufia Dens – personaje feminine din romanele lui Walter Scott, respectiv: Rob-Roy, Apele de la Saint-Ronan şi Temniţa din Edinburgh, foarte răspîndite în Rusia şi apreciate cu entuziasm de către Dostoievski pentru „forţa pasiunilor clocotitoare“.

3. Este vorba de opera compozitorului german Meyerbeer (1791-1864) Robert Diavolul, zguduitoare prin scena în care morţii dintr-un cimitir se răzvrătesc, ieşind din morminte, împotriva celor care i-au oprimat în viaţă.

4. Minna (imitaţie după Goethe), poezie a romanticului rus V.A. Jukovski (1783-1852). Brenda – titlul unei balade a poetului I. Kozlov (1779-1840) din pleiada puşkiniană.

5. Este evocat subiectul nuvelei Adio de Balzac.

6. Este vorba de o figură cunoscută în lumea literară din acea vreme, o „protectoare a muzelor“, A.K. Voronţova-Daşkova (1818-1856), al cărei salon era frecventat de scriitori şi de artişti cu renume. Aluzia se referă, probabil, la poemul Demonul de Lermontov, rămas multă vreme nepublicat din cauza opreliştilor cenzurii.

7. „Cleopatra e i suoi amanti“ – personaj istoric amintit (în această formulare) în nuvela Nopţi egiptene (1835) de Puşkin.

8. Căsuţa din Kolomna – poem al lui Puşkin (1830), denumit de autor „naraţiune în versuri“, fiind o satiră a banalităţii şi a platitudinii unei vieţi molcome în căsnicie.