© 2014 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5108-5

ISBN PDF: 978-973-46-5109-2

ISBN print: 978-973-46-5024-8

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă şi foto autor: din arhiva personală

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ADRIANA BABEŢI este profesor la Universitatea de Vest din Timişoara, unde predă literatură comparată, şi redactor la revista Orizont. Împreună cu Delia Şepeţean-Vasiliu a îngrijit (selecţie de texte, traducere, aparat critic, prefaţă) volumele Pentru o teorie a textului. Antologie „Tel Quel“ (1980) şi Roland Barthes – Romanul scriiturii (1987). A coordonat, împreună cu Cornel Ungureanu, antologiile Europa Centrală. Nevroze, dileme, utopii (Polirom, 1997) şi Europa Centrală. Memorie, paradis, apocalipsă (Polirom, 1998). S-a ocupat de asemenea de traducerea şi selecţia antologiei Barbey d’Aurevilly, Dandysmul (Polirom, ed. I, 1995; ed. a II-a revăzută şi adăugită, 2013). A publicat volumele: Femeia în roşu (împreună cu Mircea Mihăieş şi Mircea Nedelciu, 1990, 1997, 1998; Polirom, 2003, 2008, 2011; Premiul Uniunii Scriitorilor din România pentru roman), Bătăliile pierdute. Dimitrie Cantemir, strategii de lectură (1997; Premiul Uniunii Scriitorilor din România pentru critică şi istorie literară), Dilemele Europei Centrale (1998), Arahne şi pînza (2002), Dandysmul. O istorie (Polirom, 2004; Premiul Uniunii Scriitorilor din România pentru critică şi istorie literară, Premiul Asociaţiei de Literatură Comparată şi Generală din România), Ultimul sufleu la Paris. 69 de reţete culinare (Polirom, 2006), Le Banat: Un Eldorado aux confins (coord., Cultures d’Europe Centrale, CIRCE, Université de Paris IV – Sorbonne, 2007), Prozac. 101 pastile pentru bucurie (Polirom, 2009) şi Amazoanele. O poveste (Polirom, 2013; Premiul Uniunii Scriitorilor din România pentru eseu, critică şi istorie literară; Premiul „Cartea anului 2013“ acordat de revista România literară; Premiul revistei Observator cultural, secţiunea „Critică literară/Istorie literară/Teorie literară“; Premiul „Cea mai bună carte a anului“, secţiunea Nonficţiune, în cadrul Galei Industriei de Carte din România, ediţia 2014).

Prescripţie

Acum cinci ani, în vara lui 2009, am strîns cu sîrg rodul trudei săptămînale din Suplimentul de cultură, adică peste o sută de mici texte, cîte fuseseră publicate din iulie 2006 pînă prin martie 2009, în rubrica mea cu titlu de telenovelă, Secretul Adrianei. Am găsit pentru volumaşul rapid înfiripat un titlu care promitea destule: Prozac. 101 pastile pentru bucurie. M-am gîndit la prozac nu doar ca la un leac antidepresiv, ci şi ca la un joc de-a proza. Iată ce scriam atunci: „Prozacul poate fi şi un fel de ascunzătoare, un adăpost, scrin sau sertar, unde îşi găsesc loc tot felul de bucăţi literare mici, prozacele sau prozulanele, ca nişte nasturi desperecheaţi, mosoare, resturi de panglici. Sau mai bine aşa: prozacul e un soi de scriitor pe care, nu ştiu de ce, îl văd ca pe-un gonac ce hăituieşte proza“. N-aş schimba vreun cuvînt nici acum, după ce am pritocit Prozac 2.

Dar atunci, în 2009, s-a văzut clar că una era socoteala de-acasă şi alta cea din tîrg. Deşi prieteni buni mă sfătuiseră să nu-mi mănînc de sub unghii şi să nu public ce-am mai publicat, ci să am răbdare şi să scriu cartea (romanul!) la care visam, n-am ascultat. Am adunat mare parte din texte şi le-am dat drumul. Nici acum nu ştiu dacă am făcut bine şi dacă nu m-am pripit. Dar după ce Prozac… a fost tipărit, a început să mă bîntuie o nelinişte: au oare vreun rost asemenea cărţi? Pot ele interesa şi pe altcineva în afara autorului, care, din cine ştie ce orgoliu, vrea să-şi vadă numele pe încă o copertă?

Oricum, volumul a apărut şi a fost primit binişor. Unora li s-a părut că ar fi doar o carte de vacanţă, uşurică, dar plăcută; alţii au văzut acolo lucruri mai adînci şi grave, de proză cu oarece mize, dincolo de aerul sprinţar al celor mai multe bucăţi. Dar de vîndut, s-a vîndut, poate şi pentru că, dintr-o neînţelegere, în unele librării Prozac. 101 pastile… a stat în raftul medical, cotor la cotor cu alte opuri psihiatrice despre antidepresive. Ce mi-a adus însă o tonă de bucurie a fost, cum se spune, „reacţia marelui public“. Am primit, în timp, cele mai neaşteptate şi întremătoare ecouri, de la oameni cunoscuţi, dar mai ales necunoscuţi, din Ţara Bascilor pînă în Thailanda şi din Vancouver pînă la Baia Mare.

Acum, pentru că recidivez, m-am gîndit să păstrez alcătuirea primului Prozac. Aşa că i-am strecurat în compoziţie un Maculator, care, după cum îi spune şi numele, ar fi nu doar ceva care maculează sau care ar fi legat de retină, ci-i şi un caiet cu pagini alb-cenuşii şi coperte modeste, cu hîrtie proastă, ordinară, pe care elevii silitori de pe vremuri îşi făceau temele înainte de a le trece pe curat. În maculator îţi încercai puterile cu un exerciţiu sau o frază pînă îţi ieşeau. Ştergeai, tăiai cu un x sau cu o linie tot ce nu era bine, continuai apoi cu îndîrjire, iar cînd oboseai, îţi lăsai mîna şi mintea să zburde şi să mîzgălească o floare, o casă, un copac sau cine mai ştie ce modele. Aşa-i şi cu Maculatorul de aici. Ca un elev harnic, am adunat în el cîteva din încercările mele, toate, într-un fel, „teme de casă“, exerciţii executate la comandă. De obicei, comenzile acelea erau un semn de prietenie şi încredere, atunci cînd, de pildă, Simona Sora, Marius Chivu, George Onofrei sau Ioana Pârvulescu mă invitau să scriu pentru anchetele ori volumele coordonate de ei.

Primele două fragmente din Maculator sînt ceva mai deosebite. Grădina părăsită a fost scrisă în august 2014 şi e răspunsul dat cu mare întîrziere Dilematecii. La sfîrşitul lui 2009 redacţia le-a propus unor autori să compună cîte un text cu titlul Aventura vieţii mele. Pentru că erau 12 scriitori, în fiecare lună urma să apară cîte o proză, iar în final să iasă chiar un volum. N-am reuşit atunci să încropesc nimic, aşa că am încercat să îmi ţin promisiunea abia acum.

În ce priveşte Cheia de sticlă, fragmentul e decupat dintr-un epistolar (intitulat provizoriu Corpuri de litere) pe care l-am ţinut cu Mircea Mihăieş în anii ’80. El a apărut în 1991 în revista Agora, din Statele Unite. Cum se poate deduce, paragrafele culese cu litere drepte îi aparţin lui M.M., iar cele cu italice – mie.

A doua parte a cărţii strînge laolaltă aproape toate textele pe care le-am publicat în Suplimentul de cultură între aprilie 2009 şi decembrie 2011, în rubrica atît de generos oferită de redacţie (iniţial Secretul Adrianei, apoi Prozac). Tot ce povesteam acolo (mici întîmplări, întîlniri, surpriza unor spectacole, cărţi, vorbe sau gesturi) avea menirea să dezvăluie cum bucuriile mărunte, iscate de frumuseţea şi bunătatea lumii aproape la tot pasul (ochi de văzut să fie!) ne pot scoate din întristare şi lehamite, din plictis şi urît. Acesta a fost şi a rămas rostul celor 90 de pastile împotriva tristeţii.

În chip de încheiere, le mulţumesc şi celor care m-au încurajat zicînd „hai, curaj, Babette, nu sta pe gînduri şi dă-i înainte cu proza“, dar şi celui pe care nu l-am ascultat cînd mi-a spus „nu te pripi, amice, nu te pripi; mai bine rămîi la dandy, amazoane şi Europa Centrală. Nu te aventura“.

I. Maculator

Grădina Părăsită

Întîi, am aşteptat să se facă iulie. Apoi, duminică. Şi, încremenită de aţîţare şi frică, am pîndit să treacă prînzul, ca să aud cum clopotul din turnul bisericii catolice bate scurt de patru ori şi lung, de trei. Totul era cotropit de căldură, de amorţeală tihnită. Bărbaţii, în izmene largi, pînă la genunchi, zăceau prăvăliţi prin camere, pe scaune sau fotolii, picoteau şi tresăreau cînd crainicul urla gooool din cutia cîte unui radio. Femeile transpirau în halatele lor de vară înflorate, fără mîneci, în timp ce se învîrteau prin bucătării ca nişte găini bete şi şuierau scurt şşşşşş cînd din dormitoare se auzeau chirăieli. În paturile răcoroase din semiîntuneric, copiii se zvîrcoleau de plictiseală şi aşteptau să se facă odată ora cinci să poată ţîşni la joacă. Nimic nu mişca prin curţi şi grădini. Cîinii, seceraţi de căldură, se pitulaseră în cuşti, găinile şi raţele, în coteţe. Doar mîrtanul Puri coborî de pe terasă încet, unduios ca un apaş, se prelinse pe lîngă zid, o coti scurt şi o zbughi în pivniţa întunecată. Drept pe urmele lui am luat-o în după-amiaza de neuitat din ultima duminică a lui iulie 1958, ora trei fix.

Am coborît în pivniţa rece şi umedă în care mirosea a igrasie, rumeguş şi pipi de pisică, m-am strecurat în spatele stivei de lemne, am înşfăcat raniţa kaki, bine ascunsă după un butuc, şi am adus-o pe trepte, la lumină. În ea era toată comoara mea: o gamelă şi un bidonaş turtit, învelite în postav cenuşiu, cu multe rosături, de sub care se vedea metalul verzui, un porthart lunguieţ din piele şi un binoclu de cîmp marca Zeiss. Plus o mască de gaze foarte veche. Raniţa, gamela şi bidonaşul erau zestrea lăsată de bunicul Nicolae, soldat în Primul Război şi întors acasă din prizonierat de la ruşi foarte tîrziu; binoclul militar îl luasem pentru o săptămînă de la Puiu Rusu, ca un fel de captură, după una din luptele din grădină, masca o găsisem aruncată în groapa de gunoi, iar porthartul era un cadou de la fostul ofiţer K.u.K. din vecini, Bojidar, instructorul meu militar. El mă învăţase cum se atacă un obiectiv, cum se organizează o retragere sau o învăluire. Aşa ne jucam în după-amiezile de iarnă, cînd soţia lui, blînda Vioara, continua să lipească pungi de hîrtie şi celofan pentru cooperativa Progresul, iar eu şi Boji ne întrerupeam din lipit şi, preţ de vreo două ore, îmi explica mişcările de trupe pe o hartă militară din Primul Război. Sau mă punea să exersez tactici de asediu pe mica machetă a fortăreţei Timişoara pe care o meşterise pentru mine din mucava şi placaj traforat.

Încordată ca o praştie, am început să mă echipez pentru marea aventură. De parcă toată strada Ion Vasi ar fi fost de faţă şi m-ar fi privit, mi-am aranjat cu mare pompă comorile de-a curmezişul peste piept şi spate. Dar ele aveau curelele mult prea lungi pentru mine, aşa că, deşi le scurtasem din catarame la maximum, gamela şi bidonaşul mă loveau peste fund, porthartul se izbea de genunchi, iar binoclul şi masca de gaze mi se bălăngăneau printre picioare. Pe spate mi se prelingeau cele două cozi negre, lungi, strîns împletite şi legate de bunica, pe care o strigam Băbuţa, cu şnururi roşii, anti-deochi. Iar cînd mi-am aruncat pe umăr arcul meşteşugit de Boji, tolba cu trei săgeţi de trestie şi frînghia de rufe şterpelită din pod, făcută colac, m-am simţit ca un cal strîns în hamuri. Sau ca o muscă într-o plasă mişcătoare. Împovărată, abia am reuşit să urc treptele din cărămidă umedă. Dar nimic nu mă mai putea opri. În pantalonii scurţi din doc bej, cu maioul alb şi tenişii albaştri, cu tot echipamentul atîrnînd pe mine, îmi închipuiam din răsputeri că sînt ba Ceapaev, ba un partizan, dar cel mai mult Winnetou.

Ajunsă afară în curte, m-am prelins pe lîngă zidul casei, am deschis încet poarta, am zbughit-o pe lîngă geamurile de la subsol ale casei din vecini, de la numărul 15, şi nu m-am oprit decît în faţa gardului de scînduri negre, şubrede şi rare de la numărul 17. Mai bine spus, în faţa porţii dărăpănate, fără clanţă, prinsă doar cu o sîrmă groasă. Am tras sîrma încet şi am împins cu greu poarta aproape putredă, cu scîndurile alandala, gata să se desprindă şi să cadă în iarba şi buruienile care cotropiseră totul. În faţa mea, inundată de o lumină orbitoare, prin valuri tremurătoare de căldură, se întindea Grădina Părăsită.

Planul era bine croit. Ştiam că duminica, după ora trei, nu mişca nimic prin curţi şi pe stradă. Timp de aproape două ore puteam acţiona liber, ca să îmi văd visul cu ochii. Voiam să intru singură în Grădina Părăsită şi să dau cea mai mare probă de curaj la care mă puteam gîndi: să mă furişez spre locul unde, năpădită de buruieni, se ascundea fîntîna secată şi să cobor pînă la fund. Apoi să intru în tunel şi să înaintez prin el, aşa cum făcuseră deja de trei ori băieţii de pe strada noastră. La începutul verii îl pîndiseră pe monstrul Başand, care stătea ascuns în coliba lui din cartoane date cu smoală şi din placaje. Şi, într-o seară, l-au văzut cum s-a aplecat să dea la o parte o bucată mare de tablă şi cum, după ce a moşmondit ceva prin iarbă, pur şi simplu a intrat în pămînt.

L-au urmărit pas cu pas şi au descoperit că Başand, bărbatul în haine jerpelite, cu părul încîlcit şi barba mare, cobora legat cu o frînghie într-o fîntînă, pe nişte cărămizi ieşite în afară ca nişte trepte. Despre Başand circulau prin cartier tot soiul de poveşti. Băieţii le spuneau de zeci de ori doar pe cele înfricoşătoare, pe care le puteau înflori, punînd de la ei amănunte groaznice, care nu mă lăsau să dorm noaptea: cum că ar fi fost un criminal fioros, eliberat după ani de închisoare sau că, din cine ştie ce cauze, înnebunise şi stătea ascuns de lume. Oricum, era un om periculos, de care trebuia să ne ferim, pentru că niciodată nu se putea şti ce-ar fi fost în stare să-i facă unui copil. Bunica, adică Băbuţa, doamna Arsici, pe care toţi o strigam Tanti, de parcă aşa ar fi chemat-o, şi Bojidar de la nr. 15 povesteau însă cu totul altceva. Anume, că Başand fusese foarte bogat, dar că venise războiul şi se întîmplaseră tot soiul de lucruri rele cu familia lui din cauza nemţilor, dar mai ales a ruşilor, că era singur, foarte blînd şi foarte învăţat. Cînd îi duceau uneori mîncare sau haine, cei doi vecini ai noştri stăteau de vorbă cu el în nemţeşte, iar Băbuţa – în româneşte şi ungureşte. Tanti şi bunica spuneau că era liniştit şi curat, iar Boji recunoştea că rareori putea discuta cu cineva despre atîtea lucruri, deoarece Başand era o adevărată enciclopedie ambulantă. Nu înţelegeam mare lucru despre ce se poate întîmpla într-un război, dar din cărţi, din filme şi de la şcoală ştiam că nemţii erau hitleriştii răi şi ruşii, comuniştii buni, fără să am habar ce înseamnă „hitlerişti“ sau „comunişti“ şi nici „enciclopedie ambulantă“. Trăgeam doar cu urechea cînd Tanti vorbea în şoaptă cu Boji despre toate lucrurile astea şi mă mai linişteam puţin, deşi nu-mi ieşeau din cap grozăveniile despre Başand spuse de băieţi înainte sau după o expediţie în Grădina Părăsită.

Nimeni nu şi-ar fi dat seama că acolo exista o fîntînă secată, pentru că deasupra tablei care o acoperea se întindea rămurişul unor tufe de măceş. De cîteva ori, după ce s-au asigurat că Başand nu era acasă, băieţii şi-au luat inima în dinţi, s-au înarmat cu arcuri şi bricege şi au coborît pe treptele din cărămizi, ţinîndu-se de o frînghie, pînă aproape că nu i-am mai văzut. Deşi făceam parte din banda lor, deşi eram singura fată de pe stradă care avea voie să ia parte la expediţiile şi războaiele din Grădina Părăsită cot la cot cu ei, cînd a venit vorba de intrat în tunel, toţi au spus că aşa ceva nu era de nasul meu. A trebuit deci să mă mulţumesc mereu cu un biet rol de străjer: stăteam pitulată printre tufe şi brusturi lîngă fîntînă şi mă uitam cum băieţii dispar unul după altul. Apoi mă plictiseam şi începeam să mă scobesc în nas, îmi despleteam şi împleteam cozile, în timp ce urzeam planuri de răzbunare. Totuşi nu mă clinteam din post şi păzeam terenul ca un cîine-lup.

Cînd, după cîte o oră de stat sub pămînt, băieţii ieşeau la lumină, mi se părea că nu-i mai recunosc, atît erau de răvăşiţi, încinşi în obraji, cu ochii scoşi din orbite, strălucitori şi umezi, de parcă ar fi avut febră sau de parcă acolo, în tunel, ar fi văzut ori ar fi făcut ceva înfricoşător. Pierduţi, cuprinşi de un soi de ameţeală şi muţi, treceau pe lîngă mine ca şi cum nici n-aş fi existat. La fel de tăcuţi, se furişau în curţile lor şi se închideau în camere, fără să mai iasă nici măcar la cină, spre uimirea şi apoi teama mamelor sau a cîte unei bunici.

N-am reuşit niciodată să aflu ce îi tulburase. În schimb, povesteau ca apucaţii, luîndu-şi vorba unul altuia, despre tunelul care se întindea pe sub grădini pînă în piaţă şi, mai mult ca sigur, pînă dincolo de bastioane, poate chiar pînă la Arad şi Lipova. Erau siguri că tunelul fusese construit încă pe vremea turcilor, adică foarte demult, fiindcă ziceau că dăduseră peste două iatagane şi peste o pungă de piele cu bani de aur şi cu nestemate. Cînd îi întrebam de ce nu au scos comoara la iveală, îmi răspundeau că totul trebuia păstrat în cea mai mare taină pînă aveau să găsească un cumpărător de încredere. Abia apoi, cu banii luaţi pe o parte din aur şi pietre, voiau să ajungă la Constanţa, să se îmbarce pe un vapor şi să pornească spre America. Acolo voiau să îşi cumpere pămînturi, cai, vite şi o mină de aur. Îi ascultam cu gura căscată, deşi nu prea credeam că ar fi fost adevărat ce povesteau. Simţeam că vor să mă prostească, să se dea mari şi tari, să pară bărbaţi. În plus, eram tot mai sigură că nu comoara îi răvăşise, ci cu totul altceva.

Poate descoperiseră acolo un lucru îngrozitor, despre care le era frică să vorbească. Ce putea fi? Un om mort? Dar dacă ei înşişi făceau în tunel ceva de nepovestit? Ce anume? Mă gîndeam la jocurile noastre de-a doctorul sau de-a mama şi tata. Nici despre astea nimeni nu sufla o vorbă, dar noi între noi ştiam ce avem de făcut şi, transpiraţi de emoţie şi de încă ceva rămas fără nume, ca un şarpe în josul burţii, abia aşteptam să ne strecurăm după stivele de lemne din curte sau în pivniţă. Mai mult ca sigur, băieţii se jucau de-a ceva numai între ei. Oare de-a ce?

După planul meu bine urzit, trebuia mai întîi să văd ce se ascundea în tunel. Şi abia după aceea să-i iau la întrebări pe băieţi. Aşa că am înaintat spre fîntînă tiptil, strecurîndu-mă cu greu printre brusturi, scaieţi şi tufe de măceş. Am dat la o parte bucata de tablă ruginită care acoperea gura fîntînii. Am privit în jos şi m-a luat un val de frig prin stomac. Sub ochii mei se căsca un hău negru, al cărui fund abia se zărea. M-am uitat de jur împrejur, ca un cercetaş. Nu era nimeni să mă tulbure. Doar cîte-o pală de vînt fierbinte mişca bălăriile şi ramurile copacilor. De sub un bolovan a ţîşnit, foşnind, o şopîrlă. Sau poate un şarpe.

N-am mai stat pe gînduri şi, cu binoclul, porthartul, plosca, masca de gaze şi gamela zăngănind de-a valma, m-am lăsat în genunchi, cu spatele spre golul de sub mine şi am agăţat frînghia de fierul înfipt în pămînt, aşa cum îi văzusem pe băieţi că făceau înainte de coborîre. Apoi am apucat-o cu amîndouă mîinile. Mi-am lăsat mai întîi un picior şi am tot pipăit orbeşte pînă ce talpa tenisului s-a sprijinit pe cărămida ieşită ca un colţ în afară. Stăteam întinsă ca un arc, cu spatele la tubul negru care se pregătea să mă înghită. Din cauză că eram prea scundă, iar treptele fuseseră împlîntate în zidul fîntînii ca să coboare oamenii mari sau, oricum, băieţi mai înalţi decît mine, n-am mai reuşit să mă sprijin şi pe celălalt picior, care a rămas în aer. M-am lungit cît am putut, dar n-am avut curaj să mă las în jos mai mult. Aşa că m-am agăţat de frînghie cu disperare. Îmi era clar că dacă îi dau drumul o să mă prăbuşesc în gol şi o să mor.

Am vrut să mă trag cumva în sus, să ies la lumină, dar, prinsă în toate curelele, cu arcul gata să mă gîtuie, m-am simţit brusc sleită de puteri. Din cauza fricii care creştea năprasnic am strigat de cîteva ori ajutor! Apoi am început să plîng cu sughiţuri, iar cînd n-am mai avut putere nici să hohotesc, am scîncit. Nu ştiu cît timp am scos scheunăturile acelea jalnice, dar pînă să amuţesc de tot mi s-a părut că a trecut o veşnicie. Aşteptam să cad din clipă în clipă, cu ochii ieşiţi din orbite şi privind cu disperare în sus. Nu se vedea decît cerul, ca un cerc albastru, strălucitor, brăzdat din cînd în cînd de cîte o lăcustă sau un bondar. Mîinile îmi erau reci, ca de gheaţă, transpiraţia mi se prelingea pe spate şi, în afară de duduiturile inimii, gata să-mi explodeze, şi de acel zzzzzîîîc sacadat din urechi, nu se mai auzea nimic. Cred că în cîteva secunde aş fi dat drumul frînghiei. Îmi amintesc doar că am închis ochii şi mi-am lăsat capul moale în piept. Şi deodată mi s-a părut că sînt în camera lui Boji şi că deschid dulapul cu albituri ca să mă ascund în raftul de jos, printre cutiile de carton. Gata-i, cred că mi-am spus, în timp ce în nări mi se strecura un parfum fin.

Am auzit foşnind ceva deasupra mea. Am ridicat capul şi am deschis ochii. Aplecat puţin în faţă, pe marginea fîntînii stătea în picioare Başand, ca un uriaş. Am încremenit de groază, deşi bărbatul care mă privea de undeva de sus nu era nici pe departe un monstru. Başand îşi pieptănase părul lung, îşi descîlcise barba şi purta o cămaşă albastru-spălăcit. Un miros bun, delicat, cum adulmecasem în şifonierul lui Boji, se împrăştia în jurul lui. Mi s-a părut că visez. L-am văzut cum se aşază în genunchi şi cum îmi întinde o mînă. Prinde bine şi hai sus. Nu-ţi fie frică, a spus el abia auzit. Ca paralizată, nu am avut curajul să zic ceva sau să mă mişc. Apoi a repetat ceva mai tare, în ungureşte şi nemţeşte, să stau liniştită, să nu mă tem. Şi a spus iar în româneşte: Bine? Am dat din cap şi l-am lăsat să mă prindă de mîini cu palmele lui aspre. Atunci, cu o forţă pe care nu i-aş fi bănuit-o, fiindcă avea braţele subţiri ca nişte beţe, m-a tras încet afară din fîntînă.

M-am lăsat moale pe iarbă, cu tot harnaşamentul alandala, şi am început să plîng în hohote. El s-a aşezat pe o piatră şi m-a întrebat cu vocea stinsă cum mă cheamă. Andi, i-am răspuns printre sughiţuri. Andibandi?, a întrebat el şi a zîmbit. M-am oprit din plîns şi l-am privit. Ochii lui erau de un albastru deschis, cum nu mai văzusem nici la fraţii Türbach de la numărul 11. Era chiar frumos, aşa cum stătea ghemuit, cu palmele pe genunchi. Avea degetele subţiri, cu unghii îngrijite, părul şi barba lungi, sure, o frunte înaltă şi obrajii cam supţi. M-am ridicat în picioare, mi-am tras nasul, mi-am şters lacrimile cu dosul palmei şi am spus cu năduf: Andibandicacarandi. A izbucnit în rîs şi a zis: Na so was! Warum?

Cînd să-i răspund că habar n-aveam de ce mă strigau băieţii aşa, deşi bănuiam că o făceau cînd voiau să scape de mine, am auzit-o în stradă pe Băbuţa: Andi, Andi, unde sărăcia eşti? Başand s-a oprit din rîs şi mi-a spus scurt, dar tot cu blîndeţe: Du-te. Şi a adăugat în nemţeşte: Du-te repede acasă. Iar l-am privit lung, parcă a reproş, ca şi cum aş fi aşteptat să îmi mai spună ceva, ca şi cum aş fi vrut să nu mă lase să plec. Dar n-a mai adăugat nimic. Brusc, i-am întors spatele şi am luat-o la goană, împleticită în toate curelele care atîrnau pe mine. Masca, bidonul, gamela şi binoclul îmi zdrăngăneau printre picioare, de parcă aş fi fost una din sperietorile pline de conserve goale de la noi din grădină. Am înaintat printre bălării şi lăstăriş spre poarta putrezită. După ce am împins-o cu greu, m-am oprit o clipă şi am privit înapoi. Başand stătea tot acolo, ghemuit, cu coatele pe genunchi, capul în palme şi ochii în pămînt. Era o linişte atît de adîncă sub soarele cotropitor, încît nu auzeam decît sîngele care îmi zvîcnea tot mai tare în urechi şi bîzîitul bondarilor. Am stat aşa cîteva clipe nemişcată, cu plexul explodat. Apoi, dintr-odată, fără să mai aştept nimic, am tras aer adînc în piept, m-am răsucit pe călcîie şi am ţîşnit afară, în stradă.

*
* *

Nu am aflat nici pînă în ziua de azi care era povestea adevărată a acelei grădini părăsite. Pe cînd eram copii, ea ne părea şi rai, şi iad, cu pomii ei roditori şi florile de cîmp îmbătătoare, cu buruienile prin care fojgăiau şopîrle şi şerpi. Mai tîrziu am pus cap la cap tot ce şi-au mai amintit foştii vecini. Aşa am aflat că acel teren uriaş întins între străzile Memorandului şi Ion Vasi din Timişoara a fost, pînă după război, proprietatea unuia din cei mai mari antreprenori ai oraşului, domnul Baschand. Fiul lui, Josef Baschand, monstrul care ne înspăimîntase atîta în copilărie, făcuse Politehnica, ştia vreo cinci limbi şi era mare amator de artă. Cei mai mulţi vecini susţineau că Başanzii erau nemţi, ba chiar atît de nemţi încît, atunci cînd începuse războiul, se înrolaseră în nişte trupe hitleriste de asalt şi că în ’45 fuseseră deportaţi în Donbas, de unde se întorsese, numai piele şi os, cu minţile parcă pierdute, doar Baschand jr. La scurtă vreme comuniştii i-au luat tot: locuinţe, depozite, terenuri. Atunci cînd l-am cunoscut în vara lui 1958, el trebuie să fi avut vreo patruzeci de ani. Fără casă, fără vreo slujbă, fără rude şi prieteni, decăzuse chiar mai mult decît cei doi sărmani ai străzii, Pipoş tante de la numărul 4 şi domnul Bandi din Casa Mare, pe atunci singura casă cu etaj de pe Ion Vasi. Despre cum au ajuns ca nişte cerşetori o profesoară de pian şi un înalt funcţionar de stat, trăind mai mult din mila vecinilor, ar trebui poate să povestesc cîndva.

În ce îl priveşte pe Baschand-monstrul, fiul marelui antreprenor, noua orînduire îi dăduse voie să locuiască într-o cocioabă din scînduri şi carton gudronat, o fostă magazie de unelte de la marginea terenului care avea să devină Grădina Părăsită. Coşmelia se ridica pe la mijlocul grădinii, în partea stîngă, lîngă o mare groapă de gunoi (fosta groapă de var), care despărţea terenul lui Baschand de gardul familiei Arsici. Acolo vecinii aruncau nu mizerii de la bucătărie, ci doar lucruri vechi, de care nu mai aveau nevoie sau care erau stricate. Uneori puneau aproape de magazia dărăpănată cîte o pătură, o pernă sau haine, împachetate frumos în hîrtie albastră, de învelit caietele. Şi, rar de tot, lăsau ziare şi cărţi. Din ce găsise în groapă şi din ce mai primise de la Tanti, de la Băbuţa şi Boji, Baschand îşi încropise o mică gospodărie. Gătea pe o sobiţă de tablă, la care se şi încălzea cînd începea frigul. La lumina unei lămpi cu petrol citea de cum se întuneca pînă noaptea tîrziu. După întîmplarea cu fîntîna, în aceeaşi vară am avut curajul să merg singură la el de cîteva ori, tot duminica. Mă aşezam pe un butuc în faţa coşmeliei şi îl aşteptam. Dar numai o singură dată ne-am întîlnit. De celelalte ori fie era plecat cine ştie unde, fie pur şi simplu n-a vrut să iasă.

Cînd l-am văzut şi am vorbit cu el pentru ultima oară era la fel de curat îmbrăcat ca atunci cînd mă salvase. Purta tot cămaşa albastră, aceiaşi pantaloni maro şi mirosea bine. Acum sînt sigură că se dădea cu o apă de colonie din lavandă, pe care, Dumnezeu ştie cum, o salvase din atîtea dezastre. Sau poate că primise odicolonul de la cineva. Stăteam tot ca în duminica aceea, eu, jos în iarbă, el, pe o piatră. M-a întrebat în ce clasă sînt, dacă învăţ bine, dacă ştiu nemţeşte, dacă fac balet şi pian. La toate întrebările am răspuns dînd din cap: da. Dar cînd am vrut să aflu de ce e aşa sărac şi ce se ascunde în tunel, m-a privit lung şi a tăcut, pînă m-am ridicat şi am plecat.

Vara se apropia de sfîrşit şi, într-o după-amiază, ne-am strîns toată banda în faţa Grădinii Părăsite. Nu ştiu exact ce voiam să facem înăuntru: să furăm pere, să ne jucăm prin ascunzători, să pornim un război. Am intrat şi am încremenit: Baschand ieşise din cocioaba lui şi se îndrepta, parcă ameţit, abia ţinîndu-se pe picioare, spre cel mai înalt pom din grădină, un cais. L-am văzut cum urcă pe scară şi cum, cu mare greutate, se caţără pînă în vîrf. Toţi stăteam muţi, fără să înaintăm măcar un pas, cuprinşi de groaza că oricînd crengile tot mai subţiri s-ar fi putut rupe. Baschand a stat ce-a stat acolo sus, cumva gîrbovit, şi deodată s-a îndreptat de spate, s-a desprins de ramura care îi atingea pieptul şi de care se agăţase, şi-a desfăcut braţele ca pe nişte aripi, apoi le-a întins în faţă şi a zburat de parcă s-ar fi aruncat cu capul înainte într-un bazin. S-a strivit de pămînt cu un bufnet surd. Zgomotul acela scurt, îndesat m-a urmărit multă vreme. Iar ani în şir, înainte de a adormi, vedeam zborul lui fulgerător şi cămaşa albastră printre ramuri, tot mai jos. Ţin minte că atunci cînd am auzit pocnetul înfundat al corpului în iarbă, am început toţi să ţipăm. Eu am fugit după ajutor la familia Arsici, iar băieţii au încremenit unde erau, ca nişte stane de piatră.

Numai Puiu Rusu de la nr. 16 a avut curajul să se apropie. Puiu era slab şi înalt ca un cocostîrc, purta ochelari şi ni se părea un fel de savant. Ne băteam joc de el ori de cîte ori îşi dădea aere de doctor şi intra într-un fel de transă cînd diseca broaşte sau pisici. Eu nu puteam să văd asemenea grozăvenii şi nu asistam la experienţele lui. Dar strigam tot soiul de prostii de după gard, pentru că ştiam că n-o să se întrerupă şi n-o să vină după mine să mă bată. Doar cînd auzea Puiu nebunu trage cu tunu şi împuşcă raţele şi mănîncă maţele îşi ridica puţin capul şi privea fix într-un punct, deasupra mea. Apoi îşi continua treaba neabătut. Cînd Baschand s-a prăbuşit, Puiu a intrat brusc în starea lui ciudată şi s-a îndreptat ca un somnambul spre cais. A prins atîta curaj deoarece – avea să ne povestească după aceea – voia să vadă un mort adevărat. I-a pus lui Baschand trei degete pe carotidă, cum ştia că fac doctorii, apoi a scos o oglindă din buzunar şi i-a apropiat-o de gură. După cîteva minute s-a întors cu o privire gravă şi, pătruns de importanţă, le-a spus băieţilor doar atît, bîlbîindu-se: a mmm-mu-mu…rit.

Peste o vreme a sosit şi duba salvării, iar un doctor s-a tot chinuit în zadar să-l învie. Baschand nu s-a mai trezit, deşi avea ochii larg deschişi şi un fir de sînge nu contenea să i se prelingă din gură. Parcă doamna Rusu a adus o lumînare, a aprins-o şi a început să îngîne ceva ca o rugăciune în nemţeşte. Atunci am fugit acasă, am coborît în pivniţă şi am plîns hohotind pînă cînd a venit Băbuţa şi, în timp ce mă mîngîia pe cap, a spus că numai Dumnezeu îl poate ierta pe sărmanul Baschand şi că era mare păcat ceea ce făcuse el. Spre seară au apărut doi miliţieni şi un bărbat în civil. Ne-au luat pe noi, copiii, la întrebări, să spunem ce am văzut, cum a fost. Apoi au scris într-un carneţel ce le zicea Tanti şi, într-un tîrziu, au plecat. Am auzit cînd Tanti i-a spus Băbuţei că bărbatul în civil mai fusese la ea şi cu cîţiva ani înainte, ca s-o întrebe ce ştia despre tata lui Vova, locotenentul Kamenev, încartiruit cu toată familia la numărul 6 şi dispărut de acasă peste noapte, de parcă l-ar fi înghiţit pămîntul.

Din ziua aceea nimeni din banda noastră nu a mai intrat în Grădina Părăsită şi nimeni n-a mai adus vorba de fîntînă şi tunel. După cîţiva ani de la moartea lui Baschand ne-am mutat din casa de pe Ion Vasi într-un bloc nou, din apropierea pieţei şi, dintr-o mie de motive pe care n-aş vrea să le dezgrop acum, n-am mai trecut pe fosta noastră stradă. Dar toată povestea din vara lui 1958 m-a urmărit mereu, uneori fără să-mi dau seama. Ori de cîte ori voiam să mă aventurez într-o acţiune, fie cît de măruntă ar fi fost isprava, mi se întîmpla ceva ca atunci cînd am încercat să cobor în fîntînă. Mai întîi mi se aprindeau creierii de aţîţare, gîndindu-mă ce nebunie urma să fac. Apoi croiam planuri după planuri şi, gata pregătită, mă aruncam cu capul înainte, fără să-mi fie teamă de nimic. Dar la scurtă vreme, uneori chiar după cîteva minute, apărea ceva din afara mea, dar mai ales din mine, care nu mă lăsa să merg pînă la capăt şi mă trăgea înapoi. Mi se tăia tot elanul, mă părăsea curajul şi, sleită brusc de puteri, renunţam. Apoi mă cuprindea jalea. Dacă stau şi mă gîndesc bine, cam aşa am rămas pînă în ziua de azi.

Uneori mă mai întîlneam în curtea şcolii cu băieţii din bandă. Dar eram deja mari şi aproape toţi îl uitaseră pe Başand. Cînd l-am întrebat odată pe Toni Georgevici ce era de fapt cu tunelul şi ce găsiseră acolo, m-a prins de mînă şi m-a tîrît într-un colţ ferit al curţii, după o tufă. Mai întîi şi-a aprins un chiştoc de Mărăşeşti. A tras cu sete din el, ca un bărbat, şi, după ce mi-a aruncat fumul în ochi, a spus printre dinţi: Nimic. Şi a repetat de cîteva ori, la fel de ameninţător: Nimic. Ai înţeles? Fiind cel mai mare din banda de pe vremuri, toţi îl recunoscuserăm pe Toni drept un fel de şef. Iar mie chiar îmi plăcea puţin de el. Asta m-a împins să am curaj şi să-i pun întrebarea care încă mă frămînta: Da’ acolo, în tunel, voi ce făceaţi? Spre marea mea uimire, luat prin surprindere, Toni s-a fîstîcit. Pe obraji i-au apărut pete roşii şi privirea i s-a tulburat, de parcă l-ar fi hăituit cineva. A căscat gura de cîteva ori, ca un peşte pe uscat, dar n-a reuşit să spună nimic. A aruncat chiştocul şi l-a strivit furios cu amîndoi bocancii, pe rînd. M-a privit cu ciudă, ba chiar mi s-a părut că în clipa aia m-a urît din adîncul inimii. Am crezut că o să se repeadă la mine şi că o să mă plesnească. Dar a scuipat la picioarele mele, şi-a vîrît mîinile în buzunarele pantalonilor şi a plecat în grabă spre spălătorul din capătul curţii.

Intrasem deja la liceu, iar veştile despre foştii vecini care mai ajungeau la mine prin Băbuţa nu mă prea interesau. Alta era acum lumea mea. Ascultam cînd îmi povestea despre cine a plecat în Germania, America sau Israel, ba chiar în Australia, ori despre cine a rămas sau a murit, ziceam na, ca să vezi! sau ce chestie! şi îmi vedeam de ale mele. Dar cînd, în toiul unei veri, am aflat că domnul Arsici s-a aruncat în Bega lîngă podul de la „Răchita Roşioară“ şi că nu l-au găsit nici cu scafandrii, am ieşit ca apucată din casă şi, aproape în goană, am pornit spre strada noastră. Nu se mai chema Ion Vasi, ci Cozia, dar, pe măsură ce înaintam, nu mi se părea că acolo s-ar fi petrecut mari schimbări. Trotuarul era din aceleaşi cărămizi înnegrite, drumul pentru căruţe şi maşini – tot din pietre bombate, lucioase. Iar bordurile din bolovani pe care stăteam pe vremuri cu băieţii nu se clintiseră din loc. Fîntîna mare, de fontă, cu mînerul în formă de S, terminat cu un fel de bilă sau ou din fier pe care se sprijineau palmele cînd pompai apa, trona ca un turn spre colţ.

Pe măsură ce înaintam, descopeream că toate erau la locul lor, cum le lăsasem. Pînă şi cîinele Ştruli al familiei Galamboş zăcea lăţit pe acelaşi pervaz de la ultimul geam. Doar că era prea bătrîn ca să mă mai poată lătra. Şi-a ridicat puţin capul şi am văzut că avea amîndoi ochii acoperiţi de albeaţă. Apoi a mîrîit încet. A urmat casa tîmplarului Szantό, de la numărul 19, neschimbată. Şi dintr-odată am rămas ţintuită de uluire. La numărul 17, după o poartă mare de fier, în locul Grădinii Părăsite, se înălţa o casă cu etaj, încă netencuită. M-am strecurat în curtea familiei Szantό şi m-am uitat printre şipcile gardului. Din Grădina Părăsită nu mai rămăsese nimic. Cu stomacul strîns, cu mîinile reci ca gheaţa şi inima gata să-mi sară din piept, am văzut printre lacrimi că în locul fîntînii, al pomilor şi tufelor, în locul tuturor buruienilor şi florilor sălbatice se întindea un platou uriaş de beton.

Am simţit că mă sufoc, ca şi cum capacul unei cripte s-ar fi prăvălit peste mine. În timp ce în cap îmi zvîcnea ceva tot mai tare, zzzzzîîîc, am început să scîncesc, cum făceam pe vremuri cînd mă cuprindea frica. După cîteva minute, am ţîşnit în stradă ca apucată. M-am năpustit asupra tăblăraiei de fier de la nr. 17 şi am început să bat în ea cu pumnii, apoi cu picioarele. Fiindcă lumea nu se întorsese încă de la lucru sau de pe unde o fi fost, nu m-a băgat nimeni în seamă. Şi nici nu mi-a deschis cineva poarta. Doar din curtea de peste drum s-a ivit Puiu Rusu. L-am văzut prin grilajul de fier forjat al gardului cum vine grăbit spre mine, adus de umeri, în pantaloni scurţi şi maiou, un schelet ambulant, cu o mască de gaze veche pe faţă şi cu binoclul Zeiss spînzurat de gît.

Ştiam de multă vreme că Puiu e cam ciudat, iar la şcoală băieţii îmi spuseseră că, de cîţiva ani, făcea experienţe într-o ruină din fundul grădinii de la nr. 16, că abia mai putea să vorbească din cauza bîlbîielii şi că nu prea mai ieşea din casă. Nu îmi era frică de el, aşa că atunci cînd a ajuns lîngă mine i-am scos masca şi i-am văzut privirea rătăcită sub lentilele groase ale ochelarilor. Pentru că tremura tot, l-am strîns în braţe pînă s-a liniştit. Ce-i la Başand?, l-am întrebat. Unde-i grădina? Cu ochii ţintă la el, am repetat de trei ori că vreau să aflu ce s-a întîmplat. Într-un tîrziu, Puiu a spus ceva cu greu, de parcă toate cuvintele s-ar fi smuls dintr-o mlaştină. Rusu a fost tot ce am înţeles. În rest, mai nimic. L-am scuturat de umeri şi i-am strigat furioasă că-i o mare nebunie cum îşi dă atîta importanţă şi cum nu se vede decît pe el în toată povestea cu Baschand, ca atunci cînd eram mici. S-a smucit şi aproape că s-a înecat urlînd aceleaşi cuvinte de cîteva ori, în timp ce dădea din mîini ca un păianjen. Rusu, s-a auzit din nou, ceva mai limpede. Brusc s-a oprit, m-a privit lung şi, parcă eliberat, a adăugat scurt, abia şoptit, fără să se mai bîlbîie: Asta a fost. Apoi s-a întors şi, cocîrjat ca un bătrîn, a intrat la el în curte.

august 2014

Răspuns tardiv la ancheta Aventura vieţii mele a revistei Dilemateca, 2009