© 2007, 2013 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4022-5

ISBN PDF: 978-973-46-4023-2

ISBN print: 978-973-46-3980-9

Coperta: Radu Răileanu

Foto autoare: © Marius Bărăgan

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Mihaela Rădulescu este una dintre vedetele TV de primă mărime din România, care, în cei 15 ani de televiziune, a atins recorduri de audienţă şi popularitate. A fost de patru ori „Femeia Anului”, a obţinut patru premii APTR şi a fost desemnată „Cea mai influentă persoană din media românească”.

A făcut radio, a jucat în cîteva filme şi videoclipuri, a tras voci pentru desene animate, a regizat cinci filme documentare, a realizat şi prezentat emisiuni extrem de iubite de public: „Duminica în familie”, „Steaua ta norocoasă”, „Gala”, „Punem pariu că-i vară” etc. Are o bogată activitate socială şi filantropică. De la voluntariat pentru Crucea Roşie şi pînă la titlul de ambasador pentru România al organizaţiilor United Way şi Special Olympics, Mihaela Rădulescu s-a implicat şi a oferit sprijin în numeroase acţiuni caritabile. A părăsit România în 2008, însă revine mereu pentru acţiuni caritabile, continuînd să sprijine orice demers umanitar important. A realizat sute de interviuri cu cele mai prestigioase personalităţi din România, dar şi cu celebrităţi internaţionale. A fost primul jurnalist român care a transmis în direct, pentru ProTV, gala decernării Premiilor Oscar, a participat ca reporter la trei ediţii ale Festivalului de la Cannes şi a filmat în zone de risc (Irak şi Afghanistan). Are o bogată şi constantă activitate publicistică, textele ei apărînd în Elle (România), Jurnalul Naţional, Dilemateca, Tango, Tabu, The One, Academia Caţavencu etc. În lumea virtuală, textele ei pot fi citite pe blogul personal, inclus pe platforma www.22foryou.co, dar şi pe pagina de Facebook: www.facebook.com/Mihaela RadulescuSchwartzenberg?ref=hl

Textele incluse în acest volum au fost publicate în revista Elle, iar „Scrisoare din armată” şi „La naiba cu prejudecăţile” au apărut în revistele Tango şi, respectiv, The One.

Mihaela

Habar n-am de ce a vrut Mihaela să-i prefaţez eu cartea: într-un Elle recent mărturisea că a citit o carte de-a mea cu DEX-ul alături! Eu trebuie să mărturisesc, de la bun început, că am citit Despre lucrurile simple cu un ditamai DEX-ul de simpatie. Iar acum, când scriu „despre” Despre lucrurile simple, încerc să nu folosesc neologisme – deşi Mihaela, care e o femeie sofisticată, ştiu că va înţelege acest „lucru simplu”: scriitorii simt nevoia, uneori, să încerce cuvinte noi aşa cum femeile sofisticate ţin să fie în pas cu moda… Când scrie, un scriitor devine un pic „metrosexual”. E mica lui cochetărie.

Cine citeşte această carte nu va descoperi „o altă Mihaela” decât cea de la televizor sau din reviste, ci doar una „fără imagine”, pentru că e compusă din cuvinte. Nu o va vedea, pentru că e o carte fără poze, ci o va asculta povestindu-se aşa cum este dincolo de Imagine: generoasă, înţeleaptă, vitală. Sunt lucruri (simple) pe care – dacă eşti suficient de deştept atunci când te uiţi la televizor – le intuieşti. Dacă Mihaela ar fi „doar o imagine”, oricât de frumoasă, ai simţi imediat că nu are decât subţirimea unei foi de revistă. Din fericire (pentru Mihaela şi pentru noi), e mai mult în ea decât îţi întâlnesc ochii – cum zic americanii.

E – în primul rând – o imensă capacitate de admiraţie. „Lista” ei cuprinde oameni atât de diferiţi, încât cu greu i-ai putea aduna la aceeaşi masă… Pe toţi îi îmbrăţişează însă generozitatea ei „simplă”, a cărei sinceritate vine tocmai din amalgam. Oameni celebri stau alături de jurnalişti cunoscuţi sau de oameni necunoscuţi, ştiuţi doar de ea. Sunt oameni care-i sunt dragi, dintr-un motiv sau altul, sau pe care-i admiră – sau şi una, şi alta. Cred că avem mare nevoie de astfel de mărturisiri în zilele noastre, iar Mihaela – tocmai pentru că este atât de celebră – ar putea da tonul. Ar putea lansa un „trend”: răutăţile, invidiile, meschinăriile nu mai sunt cool, haideţi să ne admirăm! Pare naiv? Înseamnă că mai e mult de lucru… În orice caz, implicarea ei în atâtea cauze umanitare nu e decât extensia firească a faptului că iubeşte oamenii. Pare un „lucru simplu”? Înseamnă că toţi am putea să-l facem…

Apropo de „extensii” (şi ca să cobor – de fapt, urc – puţin în frivol): Mihaela îşi adoră părul. Există în carte câteva capitole care-i sunt dedicate. Unii (răutăcioşii care nu mai sunt cool) ar spune: pentru că e obsedată de cum arată, vrea să fie perfectă! Eu spun: şi ce e „rău” în asta!? A avea grijă de corpul tău presupune respect pentru ceilalţi – şi sfaturile Mihaelei sunt în asemenea măsură de bun-simţ, încât te întrebi de ce acest „bun-simţ” nu e mai larg răspândit… În fond, dacă nu s-ar iubi decât pe ea, de ce simte nevoia să împărtăşească micile ei secrete de frumuseţe? Ce o împinge să le divulge altora? Cu siguranţă, nu vanitatea (care e egoistă) – cuvântul corect e (din nou) generozitatea; şi acea înţelepciune (cică „simplă”!) care ştie că lumea ar fi mai bună dacă fiecare s-ar iubi mai mult, iubindu-i pe ceilalţi. Ca-ntr-o oglindă. (În paranteză fie spus, mă întreb dacă Mihaela ar fi în stare să se tundă zero pentru a juca în ceva gen Patimile Ioanei d’Arc 2! Probabil că nu. Şi ştiţi de ce? Pentru că e destul de deşteaptă să ştie că rolul nu i s-ar potrivi!)

Am dat, în această carte, peste o sumedenie de formule (nu de păr!) care m-au convins că Mihaela „le are” şi cu scrisul. Nu credeţi? Probabil că nici ea. Articolele apărute în Elle sunt scrise pentru că e cine e şi pentru că ne aşteptăm, cumva, ca oamenii care sunt cine sunt să-şi dea cu părerea despre orice. Mihaela nu-şi „dă cu părerea despre orice”; se rezumă la lucrurile la care se pricepe. „Lucruri simple”? Poate. Dar spuse din inimă, fără urmă de infatuare, fandoseală sau vedetism. Balzac ar fi uimit să constate că, o sută şi mulţi ani după el, Mihaela Rădulescu – o „divă” din România – a scris un fel de „continuare” la Femeia de 30 de ani care încape într-un articol („La 30 de ani… femeie”) plin de umor şi maturitate; o paranteză se reţine ca un aforism – „sofisticarea (poate cea mai agresivă formă de feminitate!)” –, în timp ce concluzia – „Încă de la început mi-am propus să aleg o culoare şi un parfum pentru vârsta de 30 de ani” – este, să recunoaştem, surprinzătoare, dacă ne gândim că vine din partea unei „vedete TV” ce n-a citit-o (cred) pe doamna Sei Şonagon, de la curtea imperială a Japoniei, care a trăit pe la anul 1000: „Fără ezitare optez pentru culoarea roşie”, scrie Mihaela în această (laconică) Însemnare de căpătâi…

Alte exemple? Ce ziceţi de formula „femeia-rucsac”, o găselniţă de-a ei pentru a defini femeia întreţinută, care stă „mereu pe spinarea cuiva”? Dar descrierea bârfei, a cărei falsitate „se simte ca un miros de transpiraţie”? Urmată de îndemnul sănătos de a-i lăsa în pace pe alţii „şi să ne bârfim pe noi înşine”? Sau poate această (altă) paranteză care fixează gafa de gust prin epitetul perfect: „Cele mai îngrozitoare lucruri la o femeie […] mi se par unghiile lăsate lungi la degetele de la picioare (cel mai ascuţit prost gust!)”? Sau aceasta – paranteza ţinând aici loc de roman întreg: „Româncele n-au curajul asumării statutului de… bicicliste, pentru că urechile lor nu mai suportă atât dezmăţ verbal. (Oh, Amsterdam…)”. Sau următoarele aforisme – cu atât mai „valabile” cu cât nu există ceea ce s-ar putea numi „conştiinţa aforismului”: „Cred că gunoierii sunt cei mai utili oameni de pe planetă – imaginaţi-vă lumea fără ei…”; „Caracterul unui om e ceea ce face el când nu-l vede nimeni, dar toată lumea îi vede pe cei cu caracter”; şi (în fine): „Toţi trăim clipa – nimeni nu trăieşte viitorul…”. Sau întrebarea vertiginoasă, demnă de un Oscar Wilde şi Woody Allen la un loc: „Există oare ex-ul perfect?”. Iar dacă suntem la capitolul bons mots, nu mă pot abţine să nu citez două exemple pe care, vă jur, mi-aş fi dorit să le scriu eu: „Tania Budi arată din ce în ce mai bine, deşi n-a arătat niciodată rău”; şi: „să mă îmbrac de la atelierul de fierărie dacă o admir pe Marinela Niţu?”. Prima pare copia în pozitiv a unei sentinţe semnate… Andy Warhol (a citit Mihaela Jurnalul acestuia? Mă îndoiesc): „Bianca Jagger îşi arăta vîrsta. Nu ştiu ce vîrstă are, dar şi-o arăta”; a doua e atât de spirituală, încât ar trebui să intre într-o antologie de umor! Uneori, sfaturile Mihaelei sunt deopotrivă pragmatice şi rafinate – ca în următorul „mod de întrebuinţare”: „Fă rost de o cămaşă bărbătească, albă, care să-ţi fie mare şi la care să nu ştii să închizi decât un nasture! Merită Oscarul pentru cea mai sexy lenjerie de damă!!” (iar acest „să nu ştii să închizi” merită cea mai bună partidă de sex!).

Şi aş mai tot putea cita aşa, un exemplu după altul, dar deja m-am întins prea mult pentru un „prefaţator”…

Există şi texte care sunt – fiecare în felul lui – cu adevărat frumoase cap-coadă. Unul („La naiba cu prejudecăţile”) ar putea deveni scenariu de scurtmetraj fără probleme: are personaje (uşor romantice), are poveste cu twist şi schepsis şi are final (aşteptat/neaşteptat, în funcţie de cum eşti: visător sau cinic)… Altul („Scrisoare din armată”) porneşte de la „cele nouă zile petrecute în Irak” de Mihaela (deci aproape ca un „documentar”) şi ajunge, prin empatie (care este un alt nume al generozităţii), să vibreze precum aerul unei întâlniri în doi, în vis (căci doar visul îi ţine aproape pe cei despărţiţi – şi dorul), atunci când „jurnalista” devine martora unui ritual emoţionant: „Poza iubitei face parte din uniformă – e mereu la pieptul lor, şi mi-au dat lacrimile când am văzut, în ziua în care s-a dat alarma de atac aerian, cum unii îşi scot, fără nici o teamă de ridicol, poza iubitei şi se roagă la ea, ca să trăiască…”.

Şi mai există două texte care-şi „răspund” – despre răspunderea de a fi mamă („Copii de bani gata”) şi despre paradoxurile maternităţii („Despre lucrurile simple”). Primul e grav, punând o problemă care, deşi poate părea minoră, este – în realitate – un fapt de societate: cum vor deveni cetăţeni aceia care au primit totul pe tavă?; al doilea este absolut minunat – un „cântec de leagăn” pe două voci (a Mihaelei şi a băieţelului său) care ajunge la o concluzie şi înţeleaptă, şi frumoasă, şi tonică: „…înseamnă că şi copilul ne educă, de fapt…”.

I-am scris o dată Mihaelei (într-un sms, cred) că, dacă aş fi fost femeie, mi-aş fi dorit să fiu Mihaela Rădulescu. O spun (scriu) din nou aici, să nu creadă că a fost un compliment de circumstanţă, făcut la adăpostul „spaţiului privat”…

O scriu şi o semnez.

Alex. Leo Şerban

Între timp, Alex m-a enervat groaznic – a murit, pe neaşteptate, de parcă a vrut să râdă de noi toţi, cei care l-am îndrăgit enorm. Am plâns de ciudă şi durere, de la distanţă, şi am încercat să-i iert singura tâmpenie pe care a făcut-o de când îl cunosc – să plece atât de departe…

Mi-e dor de tine, Alex. Cumplit de dor…

Sper să-i treacă cuiva prin minte să înfiinţeze un premiu de film cu numele tău. Ai lăsat urme adânci şi atât de frumoase în lumea filmului, încât n-avem cum să te pierdem…

Despre mine, pur şi simplu

Cea mai bună veste pe care v-o pot da despre mine e că n-am uitat nici o clipă de unde am pornit, nu mi-am pierdut trecutul şi nu vreau să mi-l romanţez. Am fost un copil normal, n-am manifestat talente uluitoare, dar am avut o bună poziţionare a ambiţiei în grila evoluţiei. M-am străduit să învăţ de toate, să mă perfecţionez în domenii puţine, dar esenţiale şi să-mi depăşesc condiţiile. Pe cea iniţială, de femeie tânără şi frumuşică, apoi pe cea de provincială venită de la Piatra-Neamţ în Capitală. Mult mai târziu, pe cea de vedetă de televiziune – care, în ochii multora, nu are substanţă, ci doar imagine. Le-am depăşit pe toate – mai întâi în ochii mei şi apoi, încet-încet, în ochii aţintiţi spre mine. Undeva, pe parcurs, am descoperit că nu ajunge să vrei să fii cel mai bun: trebuie mereu să vezi cât de bun poţi să fii, până unde poţi merge cu performanţa, cu îndrăzneala, cu pofta de viaţă. Nu m-am împiedicat de obstacole majore sau de oameni mici – i-am driblat şi am sprintat pe culoarele mele, până am mai marcat câte un punct. Când am luat-o pe culoare greşite, m-am maturizat şi m-am… materializat într-un om normal, căruia gloria momentană i-ar fi putut da iluzia desprinderii de realitate. Cea mai în formă am fost când am iubit şi am fost iubită. Liniştea sufletului mi-a dat mereu inspiraţie, sclipire şi şansă. Când am fost părăsită, dată afară sau mediocră, m-am reinventat şi, poate, m-am întărit. Am atitudine de campion şi poate de aceea am şi câştigat, de atâtea ori. Am însă slăbiciuni umane şi poate de aceea n-am făcut mai mult decât fac astăzi. Am o singură constantă, de care nu mă despart – firescul. Atât cât se poate el manifesta în meseria mea. Atât cât poate fi el lăsat să iasă dintre pereţii vieţii personale. Am avut manifestări nesăbuite, dar şi victorii meritate. Am ajuns într-un punct din care pot privi cu mare atenţie în afara mea. Mi-ajunge ceea ce am, dar nu-mi ajunge ceea ce am înfăptuit. Viaţa mea e lipsită de probleme financiare, dar nu şi de griji, de probleme omeneşti. Celebritatea nu te imunizează, nu te apără de îngrijorare, de boală, de eşec sau de răutate.

Am început, când toate stelele s-au aşezat favorabil pentru mine, să ajut oamenii care au nevoie, care se zbat între neputinţă şi disperare sau care nu-şi pot împlini un vis. De la victimele inundaţiilor până la bătrâni ajunşi de umilinţă, de la copii săraci până la cei foarte bolnavi, de la tineri talentaţi până la tinere în care mă regăsesc – am băgat adânc mâna în buzunarele mele sau ale altora ca să le fac un bine. Asta ne deosebeşte, până la urmă, de oamenii răi. Un om bun ştie că, dacă dăruieşte, zâmbetul de mulţumire cu care se alege îl îmbogăţeşte cu adevărat. Onorariile mele pentru aceste articole au fost donate diverselor cauze umanitare, iar cele din ultimul an au fost direcţionate către Crucea Roşie, organizaţie al cărei voluntar sunt.

Poate că am îndrăznit mult scriind o carte. Dar lucrurile simple despre care vorbesc ne aparţin tuturor, ni se întâmplă tuturor, în forme mai grave sau mai incerte. Poate că, aşa cum s-a întâmplat cu multe dintre articolele publicate în Elle, cititorii se vor regăsi măcar în trăire, poate că vor afla un răspuns mai bun la o întrebare ce i-a zgândărit prea mult, poate vor găsi inspiraţie acolo unde speranţa agonizează. Nu sunt sfaturi de viaţă, ci păreri personale, cântărite bine şi mulate pe experienţe trăite. Sunt articole scrise în urmă cu şase ani, dar şi scrieri actuale. Cele mai multe au fost publicate, altele au fost scoase pe furiş din sertare şi introduse discret în această carte.

Îmi place să scriu – o foaie albă mă concretizează, mă face să mă exprim aşa cum n-o pot face vorbind liber. În toate momentele cu adevărat grave ale vieţii mele personale le-am scris oamenilor cu care nu mai puteam comunica. N-am îndreptat situaţia întotdeauna, dar am reuşit măcar s-o exprim real, crud, chiar dureros. Am reuşit să spun exact ce simţeam şi astfel m-am ajutat şi pe mine. Şi mai e ceva: îmi place enorm să vorbesc cu oameni pe care nu-i cunosc. O fac şi pe stradă şi, de ani de zile, stârnesc aceeaşi uimire: „Credeam că sunteţi altfel, mai încrezută, mai fiţoasă, mai inabordabilă – dar sunteţi aşa de normală…”. Nu vă închipuiţi ce voluptate îmi dau aceste vorbe simple, care spun despre mine mai mult decât toate cronicile, pozele, copertele, premiile, cifrele de audienţă sau aplauzele…

Nu mă voi îmbogăţi de pe urma acestei cărţi, dar pentru alţii va însemna ceva, cu siguranţă. În primul rând, pentru cei care vor fi ajutaţi de organizaţia caritabilă United Way Romania, căci lor le voi dona profitul obţinut din vânzarea cărţii. Apoi, poate cei care o vor citi vor găsi resurse pentru penele lor de inspiraţie existenţială. Iar cei pe care nu i-am convins îndeajuns vor afla despre mine că sunt o femeie a timpului meu, la fel de normală ca oricare alta – doar ceva mai cunoscută, pentru o vreme nedefinită, ca şi meseria pe care
o practic. Lucrurile simple ne întregesc. Suntem fiinţe cu un mecanism atât de complicat de trăire, încât avem nevoie de protejarea lucrurilor simple, de provocarea bucuriilor mărunte, de minuţiozitatea alegerilor şi de rafinamentul detaliilor care fac diferenţa. Nu putem fi toţi geniali, dar putem fi mereu cu o treaptă mai sus decât am fost ieri. Fie şi la nivelul emoţiilor sau al aspiraţiilor.

Această carte este cadoul pe care i-l fac soţului meu, Elan, care împlineşte 40 de ani. Fără dragostea lui, inspiraţia mea ar fi fost inexistentă. Fără ceea ce simt pentru el, n-aş fi avut curajul să-mi public gândurile. Fără copilul pe care l-am făcut împreună, n-am fi pus atât preţ pe lucrurile simple care ne alcătuiesc viaţa…

Mihaela Schwartzenberg – sau Răduleasca, pentru cei care
nu mă cunosc…

Pierdut vis. Mă declar nul…

Nu-i aşa că te-ai întrebat, măcar o dată, de ce unora pare să le reuşească tot ce-şi propun, iar altora nu le iese nimic?

Cam aşa sună, la modul serios, multe dintre cererile pe care oamenii le adresează divinităţii. Nu-i nimic rău în a ne dori mai mult decât avem sau suntem, dar e mai la îndemână să invocăm Cerul decât propria persoană. Şi, pentru că ne este teamă să dăm vina pe Dumnezeu când nu ne iese ceva, plângem că n-avem noroc şi ne revoltăm pe bafta chioară a celor care reuşesc. Dar ce-ar fi să demontăm acest mecanism şi să ne gândim mai bine cum să ne împlinim visele?

Încă din copilărie ne stabilim parcursul în viaţă, măcar teoretic, atunci când răspundem la celebra întrebare: ce vrei să te faci când vei fi mare? Chiar dacă răspunsurile copilăreşti se modifică de la an la an până luăm hotărârea adultă de a opta conştient, o parte din visele copilăriei rămân în noi. De cele mai multe ori, ne luăm cu viaţa şi uităm de ele, ba nici măcar nu mai avem timp să ne fabricăm altele. Ne-am obişnuit să ne dorim „strictul necesar”, adică o familie, copii, o vilă, o maşină şmecheră, o firmă, nişte haine cool şi vacanţe exotice. Unii îşi bat capul cel mai tare să aibă o carieră reuşită, pe care să „lipească” viaţa personală, pe parcurs. Din cauza lucrurilor mari, uităm de cele simple, de micile bucurii pe care mintea noastră relaxată de odinioară le-a fabricat. Ştiu oameni care visează să scrie cărţi şi cărora li s-a tot spus că au talentul necesar, dar, cinstit vorbind, nici măcar nu i-a prins vremea în faţa vreunei pagini albe. Ştiu că alţii au talent la desen şi ar putea să-şi vadă visul pe pereţii unei expoziţii, dar nimic din ei nu-i ajută să se mobilizeze într-atât încât visul lor să fie înrămat… Mă ştiu pe mine, fascinată de poveştile indiene ale lui Eliade, care visam să realizez un traseu turistic prin care toţi cei interesaţi să poată vizita India urmând exact parcursul lui Eliade. Cum mi-am omorât visul? Neducând până la capăt o idee în care mi-am prins urechile, chiar dacă am găsit până şi autorităţi săritoare, gata să îmbrăţişeze demersul. Ca noi toţi, pot înşira fluvii de scuze şi motive pentru care visul meu a rămas într-un sertar. Norocul meu e că mereu am alte vise şi, odată cu înaintarea în vârstă, încep să-mi selectez dorinţele, restrângând aria lor nu numai după criteriul unei mari probabilităţi de a se întâmpla, ci şi după cel al revelaţiei că, în afară de mine, pentru visul meu nu va lupta nimeni, iar dacă eu nu-i dau viaţă, el îmi va da frustrări şi regrete.

Am admirat oameni care şi-au împlinit un vis din copilărie şi am simţit fericirea lor întreagă, nevătămată de tăvălugul vieţii. Un prieten, D.G., ne-a adunat într-o zi şi ne-a spus că, pe când era în liceu, a visat că, atunci când o să împlinească 30 de ani, îşi va serba ziua pe un iaht. Nu ştiu dacă vă puteţi imagina strălucirea din ochii lui, dar şi ai noştri, ai prietenilor săi, când omul deschidea o sticlă de şampanie pe un iaht ce plutea pe Mediterană, exact în ziua în care împlinea acea vârstă magică. Sigur, pentru dorinţa asta aparent neînsemnată, omul şi-a pus la bătaie toată viaţa lui de până atunci. Toate reuşitele lui profesionale şi de familie l-au ajutat să aibă banii, starea şi determinarea necesare. Lecţia pe care am învăţat-o de la el? Să nu uiţi niciodată ce ţi-ai dorit când n-aveai nici măcar idee cum ţi se poate întâmpla asta…

Monica Bârlădeanu (astăzi Monica Dean) mi-a spus acum câţiva ani că ar vrea să încerce să fie actriţă, dar nu la noi, ci acolo, în ţara unde s-a inventat succesul. Şi că n-ar vrea să ajungă la pensie cu regretul amar că nici măcar n-a încercat să-şi ducă visul până la capăt. Mă uit la ea cu toată admiraţia şi ştiu că nu i-a fost uşor, şi ştiu cât munceşte pentru visul ei, şi am simţit că luarea de la capăt a vieţii, a prietenilor, a unei case şi a unor speranţe este o luptă aprigă şi tenace, în toiul căreia cei mai mulţi renunţă… Astăzi, Monica a jucat deja în aproape zece filme americane, printre care se numără şi două seriale de maximă audienţă în Statele Unite, a terminat o şcoală celebră de actorie, a fost la câteva festivaluri importante, a jucat în câteva seriale, filme româneşti şi străine. Singura treabă enervantă e că mereu se găsesc unii care să se laude tâmp că ei au construit-o, de parcă la castinguri au fost ei, de parcă nopţile de muncă şi lectură au fost ale lor… Dacă era vorba de altcineva, poate aş fi stat pe gânduri – dar e vorba de o Monica pe care o cunosc de când a început să urce scara propriei evoluţii. Nu ştiu multe fiinţe care au pus atâta „carne” pe un chip frumos de femeie, prea frumos… pentru superficialii nepregătiţi să admire şi conţinutul ramei…

Şi mai ştiu o groază de exemple de astfel de oameni pentru care viaţa nu e un stadion de fotbal, unde unii joacă după un regulament şi alţii privesc, manifestându-şi admiraţia faţă de învingători sau dispreţul faţă de învinşi. Câte lucruri nu visăm în taină? Câte planuri nu ne facem, pentru ca apoi să le ucidem din lene, delăsare, lipsă de consecvenţă sau preocupări zilnice? Ştim că putem face şi altceva decât ceea ce ne asigură traiul zilnic, dar ne e frică să ne exprimăm, ne e frică de gura lumii sau, pur şi simplu, ne e frică de un eşec dureros. Uităm adesea că uşa aia trântită în nas e mai degrabă prilej de amplificare a ambiţiei decât renunţare, într-o lume a succesului. Uităm că eram pasionaţi de fotografie sau pictură, poezie sau sculptură, istorie sau grafică, natură sau muzică, şi trăim regulamentar, conform agendei, fără să îndrăznim să trecem reperele sufletului: ora 16.00 – întâlnire cu mine!

O să îmbătrânim toţi într-o bună zi şi o să ne uităm în oglindă cu stupoare, constatând că fiecare rid e mai degrabă un vis neîmplinit, un an care a mai trecut fără să facem ce simţim, ce suntem, ce am visat cândva! Cine ne împiedică să facem o facultate la vârsta la care alţii vorbesc deja de nepoţi? Cine ne împiedică să luăm lecţii de pictură sau de dans, de pian sau de chineză? Cine ne opreşte să debutăm la 30 sau la 40 de ani în muzică, actorie sau televiziune? Cine nu ne lasă să scriem cartea pe care am scris-o cu mintea o viaţă? Răspunsul unic la toate aceste întrebări? Noi. Noi suntem singurii duşmani ai visului nostru, iar Dumnezeu există ca să ne aducă aminte că forţa noastră e infinit mai mare decât a lui, dacă descoperim credinţa în noi înşine. Nu Dumnezeu ne rezolvă angoasele, frustrările, lipsa de perspectivă sau lenea, ci mai curând subconştientul nostru, bine certat de conştient, de ceea ce a rămas întreg din noi după ce ne-am rupt viaţa în bucăţi utile doar pentru a completa puzzle-ul supravieţuirii.

Pune-ţi o dorinţă şi roagă-te la tine… Reperează nenorocul din viaţa ta, ca să înţelegi unde greşeşti, fă un plan şi un pact cu tine, nu cu divinitatea, şi cred că norocul va şti să te găsească… Ce vreau să spun, cu alte cuvinte, e să nu ne mai luăm atât de tare în serios, copleşiţi de importanţa funcţiilor pe care le avem sau de multitudinea de treburi zilnice, ci să ne „jucăm” puţin cu destinul nostru, modelându-l după forma perfectă a visului şi nu după tiparul anost al societăţii. Caracterul unui om e ceea ce face el când nu-l vede nimeni, dar toată lumea îi vede pe cei cu caracter. E la fel şi cu dorinţele noastre: ceea ce nu ştie nimeni despre noi că putem face s-ar putea să fie ceea ce lumea va ţine minte cel mai bine despre noi…