© 2013 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4174-1

ISBN PDF: 978-973-46-4175-8

ISBN print: 978-973-46-4082-9

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © iStockphoto.com/Valentin Casarsa

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ADRIAN SCHIOP (n. 1973, Porumbacu de Jos, judeţul Sibiu) a absolvit Facultatea de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei în cadrul Universităţii „Babeş-Bolyai” din Cluj-Napoca. Master în lingvistică la Facultatea de Litere a aceleiaşi universităţi. În prezent face un doctorat despre manele la SNSPA Bucureşti. A lucrat ca profesor de limba şi literatura română (1997-2001, Liceul Industrial Tehnofrig din Cluj-Napoca), zugrav (2002, Paintech LTD din Auckland, Noua Zeelandă), jurnalist (2004-2010, Evenimentul zilei, Prezent, România liberă). A debutat în revista Fracturi (2002) şi a publicat două romane, pe bune/pe invers (Polirom, 2004) şi Zero grade Kelvin (Polirom, 2009). Prezent cu traduceri în reviste din Belgia (DW B), Elveţia (Hétérographe) şi Germania (Parsimonie). Este colaborator al platformei Criticatac.

„Stau în faţa casei mele

Şi mă uit plângând la ea;

Mai bine aş dormi sub stele

Înăuntru nu pot sta –

Să ştiu că nu-i mama mea.“

Babi Minune – Mi-ai spus să te aştept

Pentru Ciprian şi Ştefan,

prietenii mei burlaci.

[mai sunt o sută de mii]

maică-mea mă iubeşte ca o nebună şi-ar rupe braţele

şi ce dacă şi-ar rupe braţele

soru-mii i se rupe inima mă îndoapă cu prăjituri

şi ce dacă mă-ndoapă

femeia mă ţine-n braţe îmi cântă îmi fluieră

şi ce dacă-mi fluieră

prietenii îmi zâmbesc mă ia cu ei peste tot

şi ce dacă mă ia peste tot

nu sunt singuru

şi ce dacă nu sunt singuru

şi ce să fac cu restul de-o sută de mii

Partea I

Trecut

„Iau bani de la cămătari

Ca să-i dau la lăutari,

Să-i dau pentru zâna mea,

Că mare foc am de ea.“

Denis – Iau bani de la cămătari

Ana

Motivul real pentru care m-am despărţit de Ana e că vroiam să beau după pofta inimii, să-mi inund neuronii în cantităţi incontrolabile de alcool, fără să mă mai simt vinovat pentru asta. Dar, fără discuţie, contează şi circumstanţele în care mi s-au dat papucii: foarte beat, i-am dat 50 de lei unui amărât din Gara Braşov să mă lase să-i sug pula – şi după aia, ajuns la hotel, m-am lăudat în gura mare, o oră întreagă le-am făcut capul calendar colegilor mei cu detalii îngrozitor de sordide, pe terasa pensiunii, în timp ce Ana era în camera de lângă şi auzea tot. A doua zi m-a trimis la plimbare şi mi-a zis că n-a mâncat aşa o ruşine în viaţa ei; peste o săptămână mi-a dat mail că s-o las cu melodramele, am scârbit-o la oase şi-mi urează succes la supt pula în continuare.

Cu toată pasiunea pentru alcool, două săptămâni abia de m-am atins de băutură; când sunt deprimat rău, nu beau, se activează un fel de instinct de conservare care nu mă lasă s-o fac. Era toamnă târziu şi, cât s-a mai putut, m-am dus la birou cu bicicleta, chit că mâinile îmi îngheţau pe ghidon.

Cel mai mult îmi lipsea, previzibil, nu sexul, ci intimitatea pe care am construit-o acolo, după ce mă puneam în pat şi stingeam televizorul; mă gândeam ce simplu e, cu omul ăsta aş putea să îmbătrânesc, mă înţelege şi trupul lui mi se supune. Nu contează că e femeie, o ştiu şi mă ştie şi am ce vorbi cu ea. Intimitatea cu ea îmi lipsea deci cel mai tare – sexul ei, deşi învăţasem destul de repede să-l folosesc, fusese ultimul element din corp cu care mă împrietenisem, vreo doi ani rămăsese ceva străin; ejaculam greu şi de multe ori mă gândeam la băieţi, ca s-o scurtez. Dar, chiar aşa contorsionată şi schiloadă, relaţia cu ea îmi dăduse un confort afectiv cu care nu mă întâlnisem vreodată, pusese pansament peste fricile şi stările nasoale care îmi bruiaseră viaţa până la 36, când am cunoscut-o.

După alte câteva săptămâni, când faza de sevraj a trecut, a continuat să doară, dar altfel, mă certam tot timpul cu ea în cap, nu puteam nicicum să scap din treaba asta: cum rămâneam singur, cum începeam să discut cu ea, să explic chestii, să parlamentez că n-are dreptate.

Tot cam atunci, de fapt puţin înainte, a început să mă răzbească singurătatea din nopţile lungi de iarnă şi să ies în fiecare seară într-una din crâşmele din zonă; nu beam mult la crâşmă, două-trei beri – atâta că acasă se întâmpla frecvent să mă fac muci cu încă o sticlă de vin. Rareori se întâmpla să beau mai mult în public, fiindcă după patru beri pierd controlul şi nu mă mai pot opri, mă trezesc în cele mai neverosimile situaţii, spunând nişte enormităţi de la care, a doua zi, îmi vine să intru în pământ de ruşine. Că se întâmplă asta când ies în Centru nu e neapărat o problemă, de obicei sunt cu prieteni sau cu oameni care mă ştiu. Dar când asta se întâmplă în Ferentari începe să fie o problemă, fiindcă nu mai sunt între prieteni, iar oamenii de aici nu înţeleg ce se întâmplă şi reacţionează imprevizibil.

Într-o seară de decembrie, ca să dau un exemplu, am băut trei beri la Boieru şi picioruşele, ticăloasele, m-au purtat nu acasă, la o staţie distanţă de Boieru, ci o staţie mai încolo, la crâşma de la Zeicani. Să merg prin crâşme ieftine e parte din jobul meu, fac un doctorat pe manele şi de-aia stau în cartierul ăsta, să mă ţin aproape de obiectul muncii, că Ferentarii au rămas singurul cartier din Bucureşti unde maneaua mai face legea, iar lumea nu se uită urât la tine dacă asculţi.

Dacă la Boieru iarna e pustiu cam tot timpul, până şi în weekend – aici e invers, cele două încăperi sunt la orice oră înţesate de respiraţii, ca-ntr-un grajd. Locul e plin şi pentru că sărăcimea poate să bea bere la pet de doi litri; şmecheria patronului e că ţine barul pe lângă un magazin alimentar, I mean cumperi berea din alimentară, ieşi afară în stradă şi din stradă intri în curtea barului şi abia de acolo în bar. Vara, lumea bea pe micuţa terasă din curte – iarna, se înfundă în magazia de scânduri din capăt. Toamna asta au renovat magazia şi au îmbrăcat-o în rigips; prin noiembrie, ceva rude ale patronului au început să bâzâie cu bormaşinile – au adăugat ceva spoturi, un tavan fals, o imitaţie de tejghea de bar etc., în fine, i-au dat un pic de clasă pentru săracii care-şi mai fac botezurile şi nunţile acolo.

În fine, să revin de unde am plecat, la faza când alcoolul a vorbit prin mine şi m-a făcut de căcat. Când s-a întâmplat asta, reamintesc că băusem deja trei beri la Boieru şi nu-mi mai păsa că afară era decembrie şi un viscol cumplit; m-am dus aţă la crâşma asta de la Zeicani.

Înăuntru era animaţie şi am zis hai să mai stau de două beri. Unul din băieţii care lucrează la alimentară, o rudă a patronului, a venit la mine la masă şi mi-a zis că e un priveghi în noaptea asta, cu lăutari la capul mortului, şi că, dacă-i dau 20 de lei, mă duce acolo. Nu i-am dat – o bere, două fac cinste, dar bani nu dau, e prea mult. Plus, eram beat şi am zis că mă descurc singur.

În prima încăpere era o masă de ping pong pe care jucau barbut doi bagabonţi (unul la 25, grasul trecut bine de 30) şi un muncitor 40+. După zece minute a apărut sora patronului, care i-a gonit pe bagabonţi, şi muncitorul m-a întrebat dacă nu mă bag şi eu, că băieţii aşteaptă afară. De ce nu.

Viscolul arunca aşchii de gheaţă în obraz şi făcea ochii să lăcrimeze, o vreme haină rău, iar băieţii aşteptau după colţ: unul era mare şi gras (cam la 1,75 de fapt) şi altul slab. Grasul a încălzit zarurile în pumn şi le-a aruncat printre degete; n-avea mănuşi şi-l auzeam cum respira greu, ca oamenii foarte beţi. După ce i-au luat banii tipului cu care am venit (vreo trei lei în monede de 50 de bani, deci mărunţiş), ăsta a comentat că zarurile-s aranjate – iar grasul a făcut un pas ameninţător spre el şi i-a arătat pumnul, ce-ai zis mă? Nu ţi-ai mai luat-o de mult? Şi ăsta a tăcut, grasul respira agresivitate ca ţăranii transpiraţie.

Nu mai erau bani şi grasul insista să mă bag şi eu în joc, nu-i problemă că nu ştii, dăm zar la zar şi care dă mai mare ia banii – dar chiar şi aşa beat n-am cedat, am zis că mă duc în priveghi la fratele lăutarului X, nu ştii unde se ţine?

E un cort la Zeuri, că băiatul săracu avea decât 24 şi a murit de supradoză. Eu sunt Alberto smardoiul, să ştii, mă găseşti la crâşmă la Zeicani. Aşa am făcut cunoştinţă cu Alberto – dar nu despre el vreau să povestesc deocamdată, ci despre priveghiul ăla.

Priveghiul se ţinea într-adevăr într-un cort militar, între blocurile de acolo. Era o masă la intrare, de-aia rotundă de plastic, şi nişte scaune în jurul ei – şi alta mai în fundul cortului, la care m-am aşezat, chiar lângă un tun ruginit de căldură, alimentat de la o butelie ţinută într-un lighean cu apă. Un bărbat între două vârste, o rudă a mortului, mi-a pus în faţă o sticlă de vin şi nişte salam ieftin cu pâine – şi vinul ăla mi-a pus capac. Am încercat să mă bag în seamă cu bărbatul, dar îmi dădea răspunsuri monosilabice, cu dinţii strânşi; clar, omul era prins în durerea lui, numai chef de turişti exotici n-avea. Nu eram bine-venit acolo şi dacă mi se dădea să beau şi să mănânc era din politeţe, că ăsta e obiceiul la priveghi. Am întrebat despre mort, iar asta a îngheţat de tot discuţia, fiindcă era o chestiune intimă şi băiatul murise în circumstanţe dubioase.

Băutura mă face nesimţit, nu mai văd şi nu mai simt nimic din context, încrederea în mine creşte de dă pe afară şi orice devine posibil. La masa mare, prietenii mortului se rupeau în caterincă, făceau mişto unul de altul şi se prăpădeau de râs, iar masa aia mă atrăgea ca un magnet. N-am stat mult pe gânduri şi m-am dus la masa lor. Ca să mă bag în seamă cu ei, am zis uite, lucrez în presă şi, dacă ei sunt de acord, chem pe cineva să filmeze, să-l facem vedetă pe mort.

Păi şi tu unde lucrezi ziaristule, dacă eşti aşa grozav?

Dar la ora aia nu mai lucram în presă, doar scriam de două ori pe an articole la o platformă prăpădită de stânga, cu public hiperintelectual – aşa că le-am zis de ea şi toţi au început să râdă, ce-i aia, cum ai zis? N-am auzit cumetre. Eşti ziarist cum sunt eu popă. Du-te omule, acasă, că eşti beat, lasă-ne în durerea noastră, nu ne trebuie nouă circ – dar n-am vrut să-i aud, îi dădeam înainte cu să filmăm, să facem vedete, şi unul plictisit mi-a luat ochelarii şi a început să-mi pună mâna pe nas, ce mare e cumetre, ce i-ai făcut de a crescut aşa mare şi strâmb? Sigur nu-i de plastic? – şi îl învârtea în stânga şi-n dreapta să se convingă, în vreme ce ceilalţi se prăpădeau de râs. Şi, după ce s-a săturat să bată pula de mine, mi-a zis iarăşi să plec că-s beat – şi, până la urmă, pentru că insistam să nu mă ridic, m-a luat, nici măcar enervat, de o aripă şi m-a scos din cort; iar la plecare, în loc de la revedere, mi-a dat un şpiţ în cur – tot aşa de plictisit, ca la potăile care latră aiurea între blocuri.

Două săptămâni n-am mai dat pe la crâşma de la Zeicani, deşi era crâşma mea favorită de pe Prelungire.

Nu ştiu ce îmi plăcea atât la barul ăla, probabil forfota, fauna umană de acolo. Barul nu are angajaţi, mesele sunt debarasate şi podeaua măturată de boschetarii care prestează gratis ca să poată goli paharele care rămân nebăute de clienţi – sunt vreo trei-patru boschetari care-şi fac veacul acolo. Clienţii principali ai barului sunt muncitori între două vârste, angajaţi sau pensionaţi anticipat, care se fac praf cu vin dulce la bidon de plastic sau tărie ieftină şi încep să vorbească foarte tare unul cu altul, ca ţăranii la telefon. Femei nu sunt, locul e pentru masculi exclusivi – mai apar, când şi când, două-trei babe beţive, scoase din uz ca femei, pentru care un popas la crâşmă nu mai e compromiţător; buda turcească din curte e îngrozitor de murdară, ca-n autogările din anii ’90 – alungă din start orice femeie. Mai sunt şi ceva puştani sau bagabonţi, care de obicei joacă la aparate sau cască gura la tovarăşii care au bani să bage; doi bagă şi alţi patru fac galerie, cam asta e proporţia. Între gură-cască ăştia nelipsit e un puştiulache de 10-12 ani care pe iarnă fugea de acasă în şlapi şi fără ciorapi, ca să poată să caşte gura la băieţii de la aparate. E un fel de mascotă a barului, cu ceva de jivină, tot timpul pus pe profit, rotind ochii în cap, pândind ocazii, buzunărind beţivi. La un moment dat, unuia care juca la aparate i-a căzut pachetul de ţigări din buzunar şi puştiului i s-a lipit imediat de degete. Când bărbatul, client fidel al barului, şi-a dat seama că şi-a pierdut ţigările, nimeni nu l-a turnat pe copil, deşi toată lumea văzuse găinăria, iar băiatul, lângă aparate, rotea nevinovat ochii; ba chiar un bagabont cu pantaloni scămoşaţi de trening, aflat în spatele bărbatului, a început să vocifereze care morţii mă-tii ai luat ţigările, n-ai bă ruşine – deşi clar îl văzuse pe puşti.

De multe ori mă aşezam singur la masă şi aşteptam să se bage cineva în seamă cu mine. De obicei mă agăţau boschetari, dezadaptaţi, pensionari sau simpli proletari cu care vorbeam banalităţi despre întreţinere, sărăcie, Dan Diaconescu, ce bine a fost pe timpul lui Ceauşescu. Mă mai agăţau, nu înţeleg de ce, tipi care pretindeau că lucrează sub acoperire – sau care pur şi simplu se lăudau că în timpul comunismului au turnat pe bani. Poate se dădeau mari, poate mă încercau, să vadă în ce ape mă scald, poate îi răzbea şi pe ei singurătatea din nopţile reci de iarnă. Rareori publicul care mă interesa, cel de bagabonţi, se băga în seamă cu mine. Când vreunul se băga, ţinea distanţa şi-mi livra junk-uri formale, nimic personal. Ca să-i fac să se deschidă trebuia să-i prind deja beţi şi să-i îmbăt mai departe – sau, cel mai ieftin, să trag cu urechea la ce discutau.

Eram ciudatul barului, sunt conştient de asta: prea politicos, prea bine îmbrăcat, cu gesturi prea moi pentru locul ăla murdar şi fără femei. De pildă, doi tipi, care mi-au dat de înţeles că lucrează sub acoperire, m-au descusut o noapte întreagă ca la interogatoriu, cu ce mă ocup, de unde sunt, din ce-mi fac banii – pentru ca, la sfârşit, cel mai bătrân dintre ei să conchidă că nu sunt român, ca sigur sunt din Rusia. Prin urmare, să fi stat şi în cap, tot nu aş fi reuşit să mă integrez în peisaj.

În intervalul ăla de pauză am ieşit intensiv la Boieru, unde mă conversam cu Florică, chelnerul, sau ne uitam amândoi la Suleyman Magnificul, o telenovelă turcească de pe Kanal D.

Mai mergeam, însoţit de femei din Centru, la o şaormerie?, nu ştiu cum să-i zic – până anul trecut servea doar la geam, dar anul ăsta şi-a deschis un salon înăuntru, unde au acces doar prietenii patronului şi clienţii cu bani. Salonul e deschis practic într-o cameră din casă; ca să te pişi trebuie să treci printr-un living unde familia se uită la TV – şi e un pic freak să te împiedici, în drum spre WC, de copii care merg de-a buşilea.

Aduceam deci femei din Centru, doar-doar aveau să rămână peste noapte la mine. De fapt, ideea era alta, le duceam până la Piaţa Ferentari la şaormeria aia să creez intimitate între noi, ceva acolo care să mă facă să le doresc apropierea şi apropierea asta să hrănească, iar a doua zi să nu mi se facă silă. Dar se vede treaba că ulciorul nu merge de multe ori la apă – şi ce s-a putut cu Ana nu mergea cu nici una din fetele astea. Conjuncţia miraculoasă de astre sub care am făcut joncţiunea cu Ana nu avea cum să se mai repete şi, în plus, Ana era mai mult soldat, nu transpira genul cleios de senzualitate pe care îl transpiră îndeobşte femeile.

Îmi amintesc de una din femeile astea, o violonistă 30+ fascinată de manele, pe care am dus-o la şaormerie. Cu tipa asta am fost o dată la Balkan, care e cel mai scump şi mai exclusivist club de manele din Bucureşti, adunând toată crema high class-ului mafiot din Bucureşti; i-am zis fata mea, îmbracă-te frumos, că lumea se duce acolo la ţol de duminică, mai ales femeile. Mi-a apărut la un taior negru cu fustă mini – doar că în picioare avea nişte cizme vintage, kaki, jurai că-s de vânător.

Deşi ştiam că mă place, deşi insista că i-a plăcut la nebunie locul, în fine, deşi a venit cu mine în apartament – n-am putut s-o ating măcar, am stat ca mortul pe fotoliu şi am făcut conversaţie îngheţată despre manele, homosexualitate şi patronul de la şaormerie, care era un pic pe invers.

Patronul are copii, nevastă – dar şi un om bun la toate, oploşit la bar ca un câine de pripas; genul foarte efeminat, o căzătură alcoolică la 40 de ani care stătea pe aceeaşi scară de bloc cu prima mea chirie din Ferentari. Pe atunci îl mai găseam dormind în faţa uşii, cu un pet de bere de-aia mizerabilă la un litru lângă, fiindcă mă-sa nu-l primea în casă în halul ăla de beat. Tipul ăsta e poponarul cartierului, dă ochii peste cap, vorbeşte cu fă cu băieţii şi face glume de gay cu oricine se nimereşte în preajmă. Nu are job, trăieşte ca maidanezii din resturile care pică sub masă, în sensul că patronul şaormeriei îl mai pune să debaraseze mesele, clienţii îl mai trimit după ţigări şi le ia comision, iar cei care câştigă la aparate îi mai dau un leu-doi; când ne întâlnim, mă face expert de o ţigară sau de mărunţiş, Adiiiţu, dă-mi un leu să-mi iau o ţigară, Adiiiţu ce băiat bun.

Deci tipul ăsta mi-a zis că patronul, care e un zdrahon la 40, are un apartament la Progresul (două staţii de Ferentari) pe care-l ţine ca futelniţă. Mirosisem că era ceva dubios între ei – greu de explicat altfel prietenia între un ţigan ajuns şi un român gay boschetar. Apoi ne-am întâlnit în autobuz şi mi-a zis că se duce la Mircea Nebunu şi am rămas cu gura căscată, fiindcă Mircea Nebunu e şeful unui foarte cunoscut clan mafiot din Berceni, Clanul Sportivilor. Dar nu era vorba de bossul Sportivilor, ci de patronul de la fast-food, iar eticheta de nebun i-o lipise el, în virtutea ghiduşiilor pe care le făceau împreună, în futelniţa de la Progresul; îşi dăduseră întâlnire acolo, era în drum spre apartament. Mare nebun Mircea, a mai chicotit înainte să coboare, hai, salut Adiiiţu.

Toate astea i le povesteam femeii profilactic, puneam homosexualitatea în faţă ca un scut, să-şi ia gândul că ar putea să rămână peste noapte acolo – chiar dacă fetişul meu sunt graşii (genul bodyguard sau interlop), la faza aia făceam de fapt figuri de stil, mi-era clar că n-am nici o şansă la patronul ăla, fiindcă nu mă plăcea şi mă privea cu reticenţă. Deşi mergeam pe acolo destul de des, nu se băgase vreodată la discuţii cu mine, mă trata ca pe un client cu bani şi atât. În plus, chiar dacă aş fi reuşit cumva să-l îmbârlig, ar fi venit la pachet cu poponarul şi poponarul îmi stârnea direct repulsie, avea feminitatea aia cleioasă de care vorbeam şi în plus arăta ca dracu, o ruină surpată de Andy Warhol.

Nu mai mergea chiar nimic, eram pe o buclă care, în mă-sa, nu se mai termina odată dracului, deşi ar fi trebuit să se termine de mult: când stăteam cu Ana, după maxim o săptămână simţeam nevoia imperioasă să iau o pauză de la relaţie, să mă îmbăt şi să mi-o extirp din cap, ca să reiau contactul pierdut cu mine însumi.

Şi atunci, dacă nu mă interesa ca femeie, dacă nu mă interesau femeile de fapt, de ce continua să doară în halul ăsta? De ce se încăpăţâna să nu mai treacă? De ce continuam să vorbesc atâta cu ea în cap? Ceva nu făcea sens în toată povestea.

Ana spunea că în partea asta de lume mâncată de insecurităţi bărbaţii îşi caută mama în iubite; nu o amantă, nici un tovarăş, ci pur şi simplu mama – şi de ce n-ar fi adevărat? Într-o noapte, când mă îmbătasem profund în faţa calculatorului, mă trezisem hohotind la o piesă a lui Babi Minune despre un copil care descoperă că mă-sa l-a părăsit, Stau în faţa casei mele/ Şi mă uit plângând la ea/ Mai bine aş dormi sub stele/ Înăuntru nu pot sta/ Să ştiu că nu-i mama mea; am ascultat-o pe repeat de vreo zece ori, rupt de mila bietului orfan.

Eram în blocaj. Am plătit şi un băiat hetero (majoritatea escorţilor din Bucureşti sunt băieţi hetero săraci) – dar nici aşa nu a mers. I-am dat 150 (când un băiat mai grăsuţ şi mai puţin sexos putea fi scos lejer şi la 50 de lei muia) să mă lase să-l ţin două ore în braţe; în timp ce-l ţineam în braţe ca pe o păpuşă mare de cârpe, mă gândeam absurd că tipul, la cei 24 de ani ai lui, aştepta resemnat să termin circul cu păpuşa de cârpe şi să-şi ia dracului banul, să ajungă la nevastă şi copii.

După ce a trecut o oră din cele două plătite ne-am dus la bucătărie. Am stat şi am povestit fix o oră, o oră în care tipul se uita tot timpul la ceas pe mobil – şi, la sfârşit, după ce i-am dat banii, mi-a zis să vin şi de zece ori la tine, tot degeaba, până nu te împaci cu ea sau nu ţi-o scoţi din cap, nimeni nu poate să te ajute, arunci bani pe fereastră.

M-am gândit la ce a zis, a doua şi a treia zi – dar nu, n-avea dreptate, eram doar un inhibat care se ataşează greu şi îi trece şi mai greu, pentru că face obsesie; pe scurt, trebuia doar să am răbdare şi avea să treacă. Înaintea Anei fusese un băiat de 16 ani, însurat de la 13, cu care, un an şi ceva, avusesem un fel de relaţie – şi, după ce se terminase, stătusem pe sec alţi doi ani, doi ani în care nu m-am putut extrage din obsesia aia şi nu m-am putut freca de nimeni decât foarte beat şi pe bani. Şi oricum, relaţiile mele erau rare ca dinţii la greblă, cam una pe cincinal.