Viktor Suvorov, Ƃepy cʙoи cлова обратно

© 2014 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-4762-0

ISBN PDF: 978-973-46-4763-7

ISBN print: 978-973-46-4493-3

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Gheorghi Jukov în 1941; Rusia, distrugerile de după bătălia de la Stalingrad

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

VICTOR SUVOROV (Vladimir Bogdanovici Rezun), fost ofiţer al Direcţiei Generale de Informaţii a Ministerului Apărării din Uniunea Sovietică, a defectat în 1978 şi s-a stabilit în Marea Britanie, unde a lucrat ca analist de informaţii. Alte volume traduse la Editura Polirom: Spărgătorul de gheaţă. Cine a declanşat al Doilea Război Mondial? (1995, 2010), Ultima republică (vol. I: De ce a pierdut Uniunea Sovietică al Doilea Război Mondial?, 1997, 2010; vol. II: Cauza sfântă, 2011; vol. III: Dezastrul, 2011), Ziua M. Când a început al Doilea Război Mondial? (1998, 2011), Epurarea. De ce a decapitat Stalin armata? (2000, 2011), Acvariul. Cariera şi defecţiunea unui spion sovietic (2011), Speţnaz. Istoria secretă a Forţelor Speciale Sovietice (2011), O să vă îngropăm! Cronica măreţului deceniu (2012), Sinuciderea. De ce a atacat Hitler Uniunea Sovietică? (2012), Umbra victoriei (2013), Eliberatorul (2013) şi Numele ei era Tatiana (2013).

În loc de prefaţă

Unicul?

Consecinţele acestui război sunt vizibile în orice sat. De ce? Pentru că la ţară totul este mai expus, mai vulnerabil decât la oraş, şi oricâte nenorociri ne-au adus revoluţia, războiul civil şi colectivizarea, lovitura de graţie a aplicat-o satelor, prin urmare şi Rusiei, al Doilea Război Mondial.

O vreme s-au făcut auzite multe lamentaţii că nu a apărut o nouă carte Război şi pace. Nu a apărut pentru că autorul ar fi trebuit să scrie despre o victorie obţinută cu preţul nimicirii propriului popor.

Aleksei Varlamov, Literaturnaia gazeta,
18-24 iunie 2003

1

Există nenumărate legende despre Mareşalul Uniunii Sovietice Jukov. Printre ele se numără şi următoarea: în problema conducerii războiului, el era singurul locţiitor al lui Stalin.

Lumea ştia de mult că Stalin era prost şi laş, că nu se pricepea la probleme militare, că războiul fie nu l-a condus deloc, fie l-a condus pe hartă. Dacă aşa stăteau lucrurile, atunci cine era la comandă? S-ar părea că nu Comandantul Suprem, ci unicul său locţiitor a dus Armata Roşie până la Berlin.

Se spune că în timpul războiului s-ar fi petrecut următoarea întâmplare. Lui Jukov i-ar fi fost adus la semnat un document în care funcţia îi era menţionată greşit: prim-locţiitor al Comandantului Suprem. Marele comandant militar a urlat, bătând din picior: „Eu nu sunt prim-locţiitor! Eu sunt unicul!”.

Toată lumea trebuia să fie entuziasmată de această întâmplare: ia uite ce sever era Gheorghi Konstantinovici! Războiul cere rigurozitate – cum să-i zică lui Jukov prim-locţiitor, dacă Stalin nu mai avea alţi locţiitori?

Un oarecare literat, vrăjit de această întâmplare, a scris o carte despre Jukov, pe care a intitulat-o chiar aşa: UNICUL. În această carte, conform mitologiei oficiale a statului rus, Stalin este înfăţişat ca un imbecil, în timp ce Gheorghi Konstantinovici Jukov este talentul înnăscut, înţeleptul, salvatorul Patriei, marele geniu, soarele strălucitor fără pete. Iar titlul cărţii nu pare să indice că Jukov a fost unicul locţiitor al lui Stalin, ci unicul salvator al Patriei.

Imediat, ca un ecou, şi-a făcut auzit glasul un scriitoraş occidental. Titlul cărţii acestuia ne vrăjeşte: Mareşalul Jukov: omul care l-a zdrobit pe Hitler. Este o altă carte. Un alt autor. Alt titlu. Dar sensul este acelaşi: UNICUL! A ieşit Egori Konstantinovici în câmp deschis şi lângă o tufă de răchită s-a întâlnit cu Bestia respingătoare şi cu oastea sa. Şi-a înşfăcat paloşul fermecat, l-a fluturat o dată şi a făcut cărare. L-a fluturat a doua oară şi a făcut o ulicioară, iar Bestiei i-a retezat dintr-o lovitură şapte capete. A spulberat tot bârlogul celui de-al Treilea Reich. Când se repezea, zburau smocuri în toate părţile!

Să ne bucurăm. Să-i înălţăm osanale mareşalului Uniunii Sovietice Jukov – mântuitorul Patriei, unicul locţiitor al lui Stalin, apoi să ne punem întrebarea: aşa să fie oare? Vă propun să privim cu atenţie anturajul lui Stalin, poate vom găsi şi alţi locţiitori în afară de Jukov.

2

În timpul războiului, Stalin a avut mai multe funcţii: secretar general al Comitetului Central al Partidului Comunist, şef al guvernului, preşedinte al Comitetului de Stat pentru Apărare, preşedinte al Cartierului General al Comandamentului Suprem, Comandant Suprem al Forţelor Armate, comisar al poporului pentru Apărare. Stalin era unul, iar funcţiile erau şase. Pentru fiecare funcţie, el avea locţiitori.

Începând cu 4 aprilie 1922, principala funcţie a lui Stalin era aceea de secretar general al Comitetului Central al PCU (b). Principalul mecanism al puterii era Uciraspred¹ sau Orgraspred, sau ORPO² sau UK³ a secretariatului CC.

După războiul civil, camarazii lui Lenin, înghiontindu-se unii pe alţii, îşi croiau drum spre putere. Ei considerau că tronul lui Lenin va fi al aceluia care va învinge în nesfârşita întrecere a vorbelor goale şi pălăvrăgelilor. În acest timp Stalin, fără a se amesteca în dispute, a preluat controlul prăvăliei cu firma „Uciraspred”. Lenin a fost primul care şi-a dat seama ce însemna acest lucru. Uciraspred era un birou abia vizibil din afară, în structura secretariatului Comitetului Central al partidului. Nu, nu era secţia care coordonase pregătirea Revoluţiei Mondiale. Nu era nici secţia care elaborase strategia luptei proletariatului din lumea întreagă. Nu era nici măcar secţia care avea misiunea să vegheze la puritatea învăţăturii marxist-leniniste. Uciraspred însemna rutină. Uciraspred era alcătuit din funcţionari insignifianţi, care mutau de pe un raft pe altul nişte mape cenuşii. Uciraspred se ocupa cu evidenţa şi repartizarea cadrelor. Uciraspredul lui Stalin decidea care activist politic să fie promovat, care să fie retrogradat, care să fie ridicat, care să fie coborât, care să fie adus din orăşelul bielorus Bluden pentru a fi trimis la Kiev, sau care să fie luat din cabinetul său spaţios din Piter şi aruncat într-o muncă de răspundere la Kobeliaki lângă Poltava, la Propoisk, sau în satul Bolşaia Griaznuha din gubernia Saratov.

Principala funcţie a lui Stalin era aceea de secretar general al Comitetului Central al partidului. În jurul acestei funcţii şi al biroului numit „Uciraspred” s-a construit cea mai puternică dictatură, fără precedent în istoria omenirii, dictatura lui Stalin.

Sesizând puterea tot mai mare a lui Stalin, Lenin i-a prevenit pe camarazii săi de luptă: „Ajungând secretar general, tovarăşul Stalin a concentrat în mâinile sale o putere nemăsurată”. Însă camarazii nu au luat în seamă avertismentul conducătorului, nu l-au apreciat cum se cuvine. Păcat.

Uciraspred îşi schimba denumirea, dar esenţa rămânea aceeaşi: cadrele decid totul! În timpul războiului, conducerea ţării, armatei, industriei, transporturilor, agriculturii, poliţiei secrete, ideologiei şi propagandei, diplomaţiei, culturii, serviciilor de informaţii, ştiinţei, religiei se realiza prin aceeaşi metodă – mişcarea cadrelor: cutare trebuie eliberat din funcţie, cutare trebuie numit, dacă nu se descurcă să fie şi el destituit, să fie numit altul. Prin urmare, în toate posturile de conducere erau numiţi oameni care puteau asigura succesul cu orice preţ. Exact aşa, cu orice preţ.

În timpul războiului, cu câţiva ani înainte de izbucnirea acestuia şi după război, până la moartea lui Stalin, al doilea om în partid a fost de fapt Gheorghi Maksimilianovici Malenkov. Din 1934 el a condus structura numită ORPO din cadrul CC al PCU (b). ORPO era acelaşi Uciraspred, dar cu altă firmă. „După Congresul al XVIII-lea, rolul de culise al lui Malenkov iese la suprafaţa activităţii PCU (b) şi, pe linie de partid, el devine mâna dreaptă a lui Stalin” (B.I. Nikolaevski, Tainîe straniţî istorii [Pagini de istorie secretă], p. 200).

Controlat personal de Stalin, Malenkov a condus statul şi războiul prin intermediul repartiţiei cadrelor. El numea şi destituia şefii direcţiilor lagărelor, comandanţii de brigăzi, divizii şi corpuri, comisarii poporului şi locţiitorii acestora, ambasadorii şi rezidenţii, şefii secţiilor şi direcţiilor raionale, regionale, zonale, republicane ale NKVD, directorii uzinelor, fabricilor, minelor, exploatărilor petrolifere şi minelor de aur, şefii căilor ferate, secretarii comitetelor de partid raionale, regionale şi zonale, şefii birourilor şi direcţiilor Marelui Stat-Major, comandanţii flotilelor, armatelor, flotelor, fronturilor, şefii statelor-majore ale acestora.

Formal, Malenkov nu era locţiitorul lui Stalin pe linie de partid. Însă dacă e să abordăm problema strict formal, atunci nici Stalin nu a fost un dictator. Dacă aţi uitat cumva, puterea în Ţara Sovietelor aparţinea muncitorilor şi ţăranilor şi se numea formal „sovietică”. De mult mă preocupă o întrebare: cine, când şi cu cine s-a sfătuit vreodată la noi? Pur formal puterea era încununată de Sovietul Suprem, din care făceau parte ţesătoare, mulgătoare, oţelari şi crescători de reni. Pur formal, în fruntea Uniunii Sovietice se afla blajinul bunicuţ Kalinin. Cu toate acestea, adevărata putere aparţinea celor care-şi amplasau oamenii la pârghiile conducerii statului.

În timpul războiului, după război şi până la moartea lui Stalin, lui Gheorghi Konstantinovici Jukov nu i s-a permis să se apropie de problemele delicate ale evidenţei şi repartiţiei cadrelor, adică de problemele conducerii statului, economiei, Forţelor Armate, politicii interne şi externe.

3

Sunt contrazis: nu vorbim despre conducere în general, ci despre situaţiile critice; unde apărea o criză, unde era cel mai greu, la Leningrad, la Stalingrad, Stalin îl trimitea pe Jukov – iar acesta, cu o mână de fier, restabilea ordinea… Poate fi contestat acest lucru?

Da, poate fi.

Câtă vreme am crezut memoriile lui Jukov, şi eu gândeam la fel. Însă după ce am răsfoit nişte documente, am înţeles: acolo unde apărea o criză, unde era cel mai greu, Stalin trimitea o altă persoană. Iar omul acela, cu o mână de fier, restabilea ordinea (în accepţiunea sovietică a termenului). Cel pe care Stalin l-a trimis la Leningrad, dându-i împuterniciri excepţionale, a fost Gheorghi Maksimilianovici Malenkov.

Malenkov nu era singur. El avea o echipă din care făceau parte cekişti atent selecţionaţi, „tovarăşi responsabili” din Direcţia de Cadre, generali şi amirali de cel mai înalt rang, inclusiv comisarul poporului pentru Flota Maritimă Militară, comandantul aviaţiei din cadrul Armatei Roşii şi comandantul artileriei. După ce, sub comanda lui Malenkov, Leningradul a fost salvat, după ce duşmanul a fost oprit, Stalin l-a trimis pe Jukov în ajutorul lui Malenkov.

Nici la Stalingrad Stalin nu a trimis pe oricine, ci pe Malenkov. Jukov a sosit mai târziu (şi a plecat mai devreme). În suita lui Malenkov, el intra la categoria „şi alte persoane însoţitoare”.

După două decenii, Jukov s-a dat drept personaj principal. Însă „principal” a ajuns abia după moartea lui Stalin, înlăturarea lui Malenkov, apoi a lui Hruşciov. După ce au fost înlăturaţi, şi lui Malenkov, şi lui Hruşciov li s-a pus pumnul în gură. Nu puteau să protesteze. În timp ce pentru Jukov lucra întregul aparat propagandistic al Uniunii Sovietice. De partea lui Jukov erau şi Brejnev însuşi, şi Kosîghin, şeful guvernului, şi principalul ideolog comunist Suslov, şi ministrul Apărării Greciko, şi nesfârşitele cohorte de „istorici cu epoleţi”. Pe acest teren fertil a crescut „salvatorul” Leningradului, Moscovei, Stalingradului şi al tuturor.

4

Din 1922, timp de peste 19 ani, Stalin a deţinut doar funcţia de secretar de partid. Pe 4 mai 1941 el a devenit şeful guvernului sovietic, Consiliul (Sovietul) Comisarilor Poporului (Sovnarkom). În timpul războiului, Stalin avea în guvern doi prim-locţiitori – Molotov şi Voznesenski – şi simpli locţiitori: Beria, Bulganin, Vîşinski, Voroşilov, Zemliacika, Kaganovici, Kosîghin, Malenkov, Malîşev, Mehlis, Mikoian, Pervuhin, Saburov.

Pe 30 iunie 1941 Stalin a ocupat postul de preşedinte al Comitetului de Stat al Apărării (CSA). Locţiitorul lui Stalin în CSA era Molotov. Din mai 1944 – Beria.

Pe 10 iulie 1941 Stalin a preluat funcţia de preşedinte al Marelui Cartier General al Înaltului Comandament, care pe 8 august a fost transformat în Marele Cartier General al Comandamentului Suprem. În această funcţie Stalin nu a avut locţiitori.

Pe 19 iulie 1941 Stalin devine comisar al poporului pentru Apărare. În timpul războiului, prim-locţiitorii lui pe această funcţie erau Budionnîi şi Jukov, iar Abakumov, Bulganin, Vasilievski, Vorobiov, Voronov, Golikov, Gromadin, Zaporojeţ, Kulik, Mereţkov, Mehlis, Novikov, Peresîpkin, Timoşenko, Fedorenko, Hruşciov, Şapoşnikov, Şceadenko, Şcerbakov erau locţiitori. Să-mi fie cu iertare dacă am omis pe cineva.

De pe 8 august 1941 Stalin este comandant suprem al Forţelor Armate ale Uniunii Sovietice. În această funcţie, de pe 26 august 1942, el a avut un locţiitor – Jukov.

În concluzie, în diferite etape ale războiului, pentru funcţii diferite, Stalin a avut minimum 35 de locţiitori, din care patru prim-locţiitori: Budionnîi, Voznesenski, Jukov, Molotov. Şase persoane: Beria, Bulganin, Jukov, Malenkov, Mehlis, Molotov erau „locţiitori dubli” ai lui Stalin. De pildă Mehlis era locţiitor al preşedintelui Consiliului Comisarilor Poporului (CCP) şi locţiitor al comisarului poporului pentru Apărare. Molotov era locţiitor al preşedintelui CSA şi prim-locţiitor al preşedintelui Consiliului Comisarilor Poporului.

Din momentul în care Stalin a luat în primire funcţia de comisar al poporului pentru Apărare, adică de pe 19 iulie 1941, Jukov a fost prim-locţiitorul său pe acest post. Din 26 august 1942, Jukov a fost locţiitor al comandantului suprem. Pe scurt, Jukov a fost locţiitorul şi-n acelaşi timp prim-locţiitorul lui Stalin.

În jurul lui Jukov roiau mereu tot felul de lachei şi linge-blide. Atmosfera din statul-major al lui Jukov a fost descrisă foarte plastic de artistul Boris Sicikin, amicul şi tovarăşul de pahar al „mareşalului victoriei”:

Personalul de serviciu era alcătuit din persoane de sex masculin, cu grade de la general-maior în sus, care se purtau ca nişte adevărate slugi: îi curăţau mareşalului cizmele, puneau şi strângeau masa. Pe scurt, erau ca nişte câini dresaţi. Când ascultau dispoziţiile mareşalului se plecau până la podea. Îţi era silă să te uiţi la oamenii aceia, care îşi pierduseră orice urmă de respect de sine… Pentru mareşal, aceşti lingăi erau un fel de căţei de companie… Mai exact, nişte dulăi (B. Sicikin, Ia iz Odessî, zdraste… [Bună, eu sunt din Odessa…], p. 79).

Şi iată că într-o zi, în timpul războiului, unul dintre aceşti dulăi s-a hotărât să-l pupe în fund pe stăpân o dată în plus, în afara graficului, scriind într-un document funcţia lui Jukov: prim-locţiitor… N-a nimerit-o! Jukov detesta să fie numit prim-locţiitor al comisarului poporului pentru Apărare. Îi plăcea în schimb să fie numit locţiitor al comandantului suprem. Să ne înţelegem: cei care-i curăţau mareşalului cizmele şi-i aduceau hârtiile la semnat puteau lesne să se încurce în asemenea amănunte şi să se adreseze celui mai mare comandant militar al tuturor timpurilor şi popoarelor nu cu titlul care-i era pe plac, ci cu acela pe care-l detesta. Şi atunci măreţul a fost cuprins de o furie satanică: eu nu sunt prim-locţiitor, sunt unicul!!!

Ţinând cont de cele expuse mai sus, pretenţiile la unicitate, delicat vorbind, nu sunt suficient de întemeiate.

5

Acum să încercăm să facem ordine în tabelul rangurilor. Care funcţie este mai importantă: locţiitor al lui Stalin pe linie de partid sau prim-locţiitor în guvern? Ce funcţie are o mai mare greutate: locţiitor în CSA, prim-locţiitor al comisarului poporului pentru Apărare sau locţiitor în cadrul CCP?

Răspunsul la această întrebare a fost dat pe 30 iunie 1941. În acea zi a luat fiinţă Comitetul de Stat al Apărării (CSA), „un organ de stat extrem de important al Uniunii Sovietice, în care, în anii Marelui Război Patriotic, au fost concentrate puteri depline. Hotărârile CSA aveau putere de lege pe timp de război” (Sovetskaia voennaia enţiklopedia [Enciclopedia militară sovietică], vol. 2, p. 622).

Concentrând toată puterea în stat, CSA conducea procesul de restructurare a economiei naţionale în concordanţă cu cerinţele războiului, mobilizarea forţelor şi resurselor ţării, coordona organizarea Forţelor Armate, procesul de perfecţionare a structurii acestora, repartiza cadrele de conducere, stabilea caracterul general al utilizării Forţelor Armate în război, asigura conducerea luptei poporului sovietic în spatele frontului inamic (Ibidem, vol. 7, p. 516).

Aşadar, în timpul războiului, principala pârghie a dictaturii – evidenţa şi repartizarea cadrelor – a trecut la CSA. Deşi, în principiu, nu s-a schimbat nimic: acelaşi tovarăş Malenkov, sub conducerea înţeleaptă a tovarăşului Stalin, a tradus în viaţă acelaşi indestructibil principiu stalinist conform căruia cadrele decid totul.

În timpul războiului, toate structurile de stat şi militare, precum şi organele Uniunii Sovietice, începând de la Marele Cartier General al Comandamentului Suprem, se supuneau deciziilor CSA.

În momentul creării CSA, din el făceau parte: Stalin – preşedinte, Molotov – locţiitor, Beria, Voroşilov, Malenkov. În februarie 1942, în CSA au mai fost admişi suplimentar Voznesenski, Kaganovici, Mikoian, iar în noiembrie 1944 – Bulganin. Din mai 1944 Beria este locţiitor al preşedintelui CSA. Acum Stalin are doi locţiitori – Molotov şi Beria.

Mareşalul Uniunii Sovietice Gheorghi Konstantinovici Jukov nu a fost locţiitor al lui Stalin în CSA. În acest extraordinar organ al statului de conducere a războiului, Jukov nu a fost admis nici măcar în calitate de simplu membru.

6

Încă din copilărie am învăţat că războiul a fost drept, măreţ, sfânt. Duşmanul perfid ne-a atacat fără să ne declare război, fără niciun motiv sau pretext.

Noi nu ne-am pregătit pentru război, de aici atâtea înfrângeri, pierderi şi victime. Esenţa războiului: poporul sovietic şi-a apărat Patria. Oamenii sovietici s-au unit strâns în jurul Partidului Comunist iubit şi al înţeleptului său Comitet Central. Marele Stalin a condus Armata Roşie şi poporul către zdrobirea duşmanului.

După moartea şi demascarea lui Stalin s-a clarificat că nu acesta a condus poporul sovietic la zdrobirea duşmanului, ci credinciosul leninist Hruşciov.

După destituirea lui Hruşciov, istoricii au descoperit brusc faptul că nici Stalin şi nici Hruşciov nu au condus poporul sovietic la zdrobirea duşmanului, ci un leninist şi mai credincios – tovarăşul Brejnev. Stalin avea o „Stea de aur” de Erou al Uniunii Sovietice pe care nu a purtat-o niciodată, în timp ce Brejnev avea patru, pe care le purta întotdeauna. Mareşalul Uniunii Sovietice Brejnev era de patru ori mai erou decât Stalin.

După moartea lui Brejnev s-a făcut o descoperire istorică senzaţională: Armata Roşie şi întregul popor sovietic au fost conduşi către zdrobirea duşmanului nu de Brejnev, nici de Hruşciov şi nici de Stalin, ci de un fiu credincios al poporului sovietic, marele Jukov – sau Unicul. Cu toate acestea, dacă e să ni-i amintim pe predecesorii lui Jukov pretendenţi la rolul de Salvator, ne dăm seama că Jukov este „unic” doar la un moment dat. Într-o anumită etapă istorică.

Înaintea lui Jukov au avut alţii acest rol. Jukov nu face decât să încheie coloana „unicilor”.

1. Uciot i raspredelenie kadrov – Evidenţa şi repartizarea cadrelor (n.tr.).

2. Otdel Rukovodiagcih Partiinîh Organov – Biroul Organelor Conducătoare ale Partidului (n.tr.).

3. Upravlenie Kadrov – Direcţia de Cadre (n.tr.).

Capitolul 1

Onestitate cu lipsuri

Eu nu pot să scriu decât adevărul.

De patru ori Erou al Uniunii Sovietice,
Mareşalul Uniunii Sovietice G.K. Jukov,
Ogoniok, nr. 16, 1988, p. 11

1

În timpul vieţii lui Jukov a apărut o singură ediţie a memoriilor sale, într-un singur volum.

„Este o carte convingătoare, onestă, este marele adevăr despre război. Aşa va rămâne pentru totdeauna” (Krasnaia zvezda, 12 ianuarie 1989).

În acest punct îmi permit să nu fiu de acord cu publicaţia preferată. Adevărul lui Jukov nu va rămâne „aşa” pentru totdeauna. Deja nu a mai rămas „aşa”. Şi nici nu avea cum să rămână, pentru că adevărul în ţara noastră mare este cel mai bun din lume. Cel mai adevărat. Cel mai avansat. Cel mai progresist. Cel mai stabil. Adevărul nostru nu este atât de trainic pentru că este dur ca o stâncă, ci exact dimpotrivă. Noi avem un adevăr flexibil. Elastic. Adevărul nostru supravieţuieşte în orice condiţii, pentru că este capabil să se adapteze. Tovarăşii savanţi ar fi utilizat în acest caz termenul „mutaţie”. Adevărul nostru este plin de vitalitate şi indestructibil, pentru că se modifică odată cu schimbarea condiţiilor. Declarând că adevărul lui Jukov este imuabil, tovarăşii de la Krasnaia zvezda ne păcălesc. Ei sunt primii care ar trebui să ştie că a doua ediţie a Amintirilor şi reflecţiilor practic nu are nimic în comun, în afară de titlu, cu prima ediţie. Mai mult: ediţia a doua dezminte în totalitate prima ediţie, iar ediţia a treia o dezminte pe a doua.

Acum marele adevăr al lui Jukov despre război nu mai este cel de la început. Iar mâine va fi altul. El s-a schimbat şi continuă să se schimbe cu repeziciune chiar sub ochii noştri. Un rol deosebit în acest proces îl are mezina marelui strateg, Maria Gheorghievna. Ea a făcut tot posibilul – mai exact, imposibilul – pentru ca lucrarea marelui comandant militar să devină cu fiecare zi mai verosimilă. Maria Gheorghievna caută permanent în arhivele tatălui său şi găseşte mereu câte ceva nou. A doua ediţie, care a apărut după moartea lui Jukov, avea două volume. S-a anunţat: iată, în sfârşit, adevărul istoric! Abia acum cartea cuprinde tot ceea ce blestemata de cenzură nu a permis în prima ediţie!

Anii treceau, vremurile se schimbau. Apăreau probleme noi, cerinţe noi. În fiecare etapă istorică, aceleaşi evenimente căpătau o nouă interpretare, o nouă abordare, o nouă explicaţie. Şi Maria Gheorghievna găsea imediat un fragment tăiat de cenzură, ba chiar mai multe fragmente. Acestea erau inserate în carte şi, concomitent, coautorii receptivi tăiau tot ce nu mai corespundea momentului, tipăreau o nouă ediţie, cartea era din nou în pas cu timpul. Şi iarăşi se anunţa în toată lumea: iată că acum, în sfârşit, răsună adevărul deplin!

Se pare că Gheorghi Konstantinovici Jukov a prevăzut toate întrebările pe care i le vor pune urmaşii după câteva decenii de la moartea sa şi a răspuns la toate. Surprinzător este faptul că a dat răspunsuri diferite. Dacă astăzi societatea aşteaptă de la Jukov un anumit răspuns, exact pe acela îl va primi. Dacă, după o anumită perioadă de timp, opinia oficială legată de aceeaşi chestiune se modifică, se va modifica şi răspunsul lui Jukov.

De îndată ce se impune confirmarea unui nou punct de vedere, Maria Gheorghievna găseşte imediat un fragment tăiat de cenzură. Dacă mâine vine ordinul să se înlocuiască acest punct de vedere cu unul contrar, fragmentul cu pricina se întoarce din nou în categoria celor inexistente.

2

După moartea lui Jukov, memoriile sale au parcurs drumul de la un volum la două volume, apoi s-au extins la trei volume, după care s-au redus din nou la două volume. Cartea s-a restrâns singură, eliminând tot ce era în plus, inutil, neactual.

În anul 1990 a apărut ediţia a zecea. Era deosebită. S-a dovedit că tot ce scrisese Jukov până atunci erau numai nişte prostii. Abia în ediţia a zecea, după un sfert de secol de la moartea marelui strateg, cititorul a descoperit acel mare adevăr despre război pe care mareşalul nu l-a putut spune în timpul vieţii, nefiindu-i permis acest lucru.

Primele nouă ediţii ale Amintirilor şi reflecţiilor reprezintă un mare adevăr. Dar rememorarea acestui adevăr nu mai este recomandată. Sfatul vine de la nişte persoane cu multă autoritate. De pildă, de la fostul ministru al Apărării, ultimul Mareşal al Uniunii Sovietice, D.T. Iazov. Dmitri Timofeevici şi-a înscris numele în istorie prin faptul că, asemenea lui Hitler, la 50 de ani după el, a aruncat armatele de tancuri în lupta pentru cucerirea Moscovei. În această operaţiune, la fel ca şi Hitler, Mareşalul Uniunii Sovietice şi-a rupt gâtul. Dar, spre deosebire de Hitler, acest strateg nu s-a împuşcat. Deşi ar fi trebuit. Acum comandantul militar Iazov îi sfătuieşte pe tinerii ofiţeri fără casă să-şi înfiinţeze biblioteci personale şi să le umple cu operele lui Jukov. Nu cu oricare.

I-aş sfătui să-şi procure în primul rând memoriile acestui mare comandant militar. Nu trebuie să cumpere la nimereală primele ediţii care le pică în mână în librării, ci numai ultimele ediţii ale Amintirilor şi reflecţiilor, începând cu ediţia a zecea (Krasnaia zvezda, 2 decembrie 2003).

Milioanele de exemplare din primele nouă ediţii ale Amintirilor şi reflecţiilor nu sunt altceva decât reziduuri ale evoluţiei istorice. Locul lor este la groapa de gunoi a istoriei. Au fost bune la timpul lor. Acum nu au de ce să fie păstrate în bibliotecile personale ale ofiţerilor fără casă. Acum sunt alte cerinţe, acum se impune un alt mare adevăr despre război.

Mareşalul Iazov nu este singur. Mareşalul trupelor de tancuri şi blindate O. Losik cântă acelaşi cântec. Elogiile acestuia încep cu ritualul asigurărilor privind onestitatea lui Jukov. Însă aceste repetiţii sâcâitoare dau naştere îndoielilor şi bănuielilor. Dacă cineva se bate cu pumnul în piept că este curat precum cristalul, apare o reacţie psihologică de natură contrară. Priviţi-i pe şarlatanii mărunţi de pe străzi: acesta este stilul lor – să insiste pe onestitate. Despre ce onestitate poate fi vorba la Jukov, dacă el a descris numeroase operaţiuni şi nici măcar o singură dată nu a amintit de pierderi? Autorii memoriilor lui Jukov sunt aidoma organizatorilor lucrărilor de restaurare a Kremlinului sau a Casei Albe. Reparaţiile s-au încheiat. Numai că nimeni nu are chef să arate devizul. De ce ar vrea cineva să cunoască detaliile, de ce să se indispună, de ce să ţină minte cât a costat totul şi ce s-a întâmplat cu materialele rămase?

Declarând onestă cartea lui Jukov, mareşalul trupelor de tancuri şi blindate Losik precizează imediat după aceea că onestitatea lui Jukov nu este una obişnuită, ci cu lipsuri.

Este o carte onestă. E adevărat, în nouă ediţii, din considerente conjuncturale, în carte nu au fost incluse faptele… Pregătind a zecea ediţie, completată în urma descoperirii în acea perioadă a primului manuscris al autorului, editura a luat în considerare… Memoriile s-au extins pe trei volume (Krasnaia zvezda, 2 decembrie 2000).

Dacă tot a povestit despre considerentele conjuncturale, n-ar fi fost rău să-l şi numească pe principalul autor al respectivelor conjuncturi. Şi dacă memoriile s-au extins cândva la trei volume, ar fi trebuit să explice pe înţelesul tuturor de ce în momentul de faţă aceleaşi memorii încap în doar două volume.

Încă ceva: cine garantează că raţiunile conjuncturale nu vor mai fi luate în considerare? Timp de două decenii, în primele nouă ediţii veridic-conjuncturale s-a văzut clar tendinţa numeroşilor autori şi coautori ai „celei mai veridice cărţi despre război” de a fi pe placul puterii, de a prinde din zbor dorinţele acesteia şi de a le îndeplini cu mult zel. De parcă în ultimele ediţii tendinţa aceasta n-ar fi la fel de evidentă! Oare astăzi această carte conţine ceva care să nu corespundă orientărilor ideologice oficiale?

3

Însuşi Gheorghi Konstantinovici înţelegea perfect că un mare adevăr, însă aparţinând trecutului, nu-i este necesar nimănui. Jukov ştia că istoria va fi rescrisă în permanenţă. Considera că aşa este normal. El însuşi a fost un stalinist înflăcărat. Cât timp Stalin a fost bine sănătos. Într-un document oficial el s-a intitulat „sluga marelui Stalin”. În timpul lui Hruşciov era la modă să fii antistalinist. Jukov a devenit şi el antistalinist. Dacă n-ar fi fost el, nici Congresul al XX-lea al PCUS şi nici acuzaţiile publice aduse lui Stalin n-ar fi fost posibile. În timpul lui Brejnev cultul lui Stalin a reînviat, atât cât a fost posibil. Jukov a devenit din nou un stalinist înfocat. Citiţi cartea Amintiri şi reflecţii editată în timpul lui Brejnev. În timpul „restructurării” s-a dat dispoziţie ca Stalin să fie din nou detronat. Atitudinea lui Jukov (deja răposat) faţă de Stalin s-a mai schimbat o dată. Citiţi Amintiri şi reflecţii editată în timpul lui Gorbaciov. De fiecare dată Jukov se întoarce la 180 de grade. Exact în direcţia opusă.

Jukov însuşi spunea:

În timpul lui Stalin a fost o istorie, în timpul lui Hruşciov – alta, acum este alta. În plus, ştiinţa istoriografică nu poate sta pe loc, ea se dezvoltă în permanenţă, ies la iveală fapte noi, acestea sunt analizate şi evaluate – trebuie să sesizezi spiritul epocii ca să nu rămâi în urmă. Pe de altă parte, despre multe lucruri este încă prematur să vorbim (Ogoniok, nr. 16, 1988, p. 11).

Fraza în care vorbeşte despre spiritul epocii şi despre faptul că trebuie să sesizăm acest spirit şi să ne conformăm lui este pur şi simplu încântătoare. În concordanţă cu aceste cerinţe, memoriile răposatului Jukov se înnoiesc în mod magic. În orice moment acestea corespund spiritului vremii. Exemplu: în timpul vieţii lui Jukov, în prima ediţie a memoriilor stă scris:

În pofida unor uriaşe dificultăţi şi pierderi, în patru ani de război industria sovietică a produs o cantitate colosală de armament – circa 490.000 de tunuri şi aruncătoare de mine, peste 102.000 de tancuri şi autotunuri, peste 137.000 de avioane de luptă (Vospominania i razmîşlenia, 1969, p. 237).

În acest caz Jukov nu s-a bazat pe niciun fel de izvoare. Iată însă că în ediţia a treisprezecea (2003, p. 252) aceeaşi frază conţine cifre diferite: 825.000 de tunuri şi aruncătoare, 103.000 de tancuri şi autotunuri, peste 134.000 de avioane. Şi trimiterea la sursă: Enciclopedia militară sovietică, Moscova, 1976, vol. 2, p. 66.

Între prima şi a treisprezecea ediţie este o diferenţă de o mie de tancuri şi autotunuri. La avioane diferenţa este şi mai mare: în prima ediţie numai avioane de luptă sunt 137.000, în timp ce în ediţia a treisprezecea sunt 134.000 de avioane de luptă, de transport, de antrenament etc. Datele privind producţia de artilerie îţi taie răsuflarea: în prima ediţie „circa 490.000 de tunuri şi aruncătoare de mine”, în cea de-a treisprezecea – 825.000. Diferenţa este de 335.000 de guri de foc! O treime de milion. Asta înseamnă 55.833 de baterii de tragere dacă au câte şase tunuri fiecare, sau 83.750 dacă au câte patru. Dacă pentru deservirea fiecărui tun şi aruncător omis de Jukov în prima ediţie repartizăm în medie câte cinci oameni, am avea nevoie de o jumătate de milion de artilerişti. Dacă-i luăm în calcul şi pe toţi cei care comandă această mulţime şi asigură funcţionarea artileriei – comandanţii de plutoane, baterii, divizioane, regimente, brigăzi şi divizii, personalul statelor-majore, şoferii remorcherelor de artilerie etc. –, cifra depăşeşte cu mult două milioane. Oare Jukov chiar nu ştia aceste lucruri? Oare chiar a coordonat totul fără să aibă nici cea mai vagă idee ce se află sub controlul său?

Cea mai interesantă este trimiterea la sursă. Redactorii volumului ar fi putut să scrie cinstit că Jukov nu se pricepea în problemele militare, că războiul nu l-a interesat, că nu ştia mai nimic despre război, că dădea cifre fictive, dar că acum s-au descoperit alte cifre. Şi redactorii ar fi trebuit să se bazeze pe cele mai noi cercetări. Dar nu! Naratorul este Jukov. Iar acest Jukov una spune într-o ediţie, alta în altă ediţie şi aşa mai departe, până la ediţia a treisprezecea, în care citează cărţi pe care nu le-a citit, pe care nu avea cum să le citească. Volumului al doilea al Enciclopediei militare sovietice la care Jukov face referire în acest caz i s-a dat bun de tipar pe 20 iulie 1976. După doi ani, o lună şi două zile de la moartea sa. Niciun volum al Enciclopediei militare sovietice nu a fost editat în timpul vieţii lui Jukov. În momentul morţii acestuia, primul volum nu numai că nu primise bun de tipar, dar nici măcar la cules nu fusese dat. Ultimul volum a apărut după şase ani de la moartea celui mai mare comandant militar.

Prin urmare, iată cum sesizează mortul spiritul vremii. Din dorinţa de a fi în consonanţă cu acest spirit, Jukov a exagerat. Gândiţi-vă şi singuri: Gheorghi Konstantinovici ne trimite la volumul al patrulea al Istoriei celui de-al Doilea Război Mondial, 1939-1945 (Istoria Vtoroi minovoi voinî, 1939-1945). De curiozitate, verificaţi datele apariţiei volumului respectiv şi comparaţi-le cu data morţii „mareşalului victoriei”.

Veţi râde în hohote, vă garantez!

4

Şi încă ceva.

În timpul lui Stalin s-a încetăţenit periodizarea oficială a războiului. Conform acesteia, la sfârşitul anului 1941, lângă Moscova, Armata Roşie a destrămat mitul invincibilităţii armatei lui Hitler, iar la sfârşitul anului 1942, lângă Stalingrad a avut loc marea cotitură în desfăşurarea războiului. Timp de aproape 50 de ani, în şcoli şi institute, în cărţi şi filme, în instituţiile de învăţământ militar şi în academii erau repetate aceste formule sacre: lângă Moscova a fost destrămat un mit, apoi, după un an, lângă Stalingrad a avut loc marea cotitură.

După o jumătate de secol s-a descoperit o neconcordanţă. S-a dovedit că rolul lui Jukov în bătălia Stalingradului se reduce la zero. S-a descoperit că în timpul acestei bătălii el se afla pe un alt front, desfăşurând o aşa-numită „operaţiune de distragere a atenţiei”. A desfăşurat-o fără talent şi fără succes.

În operaţiunea „de distragere a atenţiei” s-au utilizat de două ori mai multe forţe decât pentru contraofensiva de lângă Stalingrad. Aceasta era o încălcare a tuturor principiilor strategiei. Pe direcţia principală, acolo unde se decide soarta războiului, unde se plănuieşte o schimbare radicală a cursului acestuia în avantajul propriu, acolo trebuie concentrate forţele principale, iar pe direcţia secundară – forţele secundare. Dacă pentru operaţiunea de abatere a atenţiei inamicului s-au alocat mai multe forţe decât pentru operaţiunea de bază, aceasta este o crimă.

În plus, la sfârşitul anului 1942 armata germană era în apărare pe direcţia Rjev. Iar Jukov desfăşura acolo o operaţiune ofensivă „de distragere a atenţiei”. Pentru apărare sunt necesare mai puţine forţe, în timp ce pentru atac e nevoie de forţe sporite. Rezultă că Jukov „distrăgea atenţia” forţelor puţin numeroase ale armatei germane aruncând în atac mase uriaşe de combatanţi ai Armatei Roşii.

Şi încă ceva: succesul obţinut lângă Stalingrad a fost neaşteptat pentru comandamentul sovietic. Au fost încercuite 22 de divizii germane, deşi nimeni nu se aştepta la aşa ceva. Se preconiza încercuirea unui număr de divizii de trei ori mai mic. Deci, pentru a ajuta la încercuirea a şapte divizii germane lângă Stalingrad, Jukov desfăşura pe un alt front o grandioasă operaţiune „de distragere a atenţiei”, la care au participat 29 (douăzeci şi nouă!) de armate de arme întrunite, de şoc, tancuri şi aeriene.

Pentru această operaţiune Jukov a concentrat 1,9 milioane de soldaţi şi comandanţi, 3.300 de tancuri, 1.100 de avioane. În urma acestei operaţiuni „de distragere a atenţiei” Jukov a pierdut 1.850 de tancuri, peste 1.000 de avioane, câteva mii de tunuri şi aruncătoare, a irosit milioane de proiectile, a băgat în pământ peste o sută de mii de soldaţi şi ofiţeri, a decimat cele mai bune unităţi de gardă ale Armatei Roşii.

Operaţiunea lui Jukov „de distragere a atenţiei” desfăşurată în raionul Rjev pare şi mai barbară pe fondul evenimentelor din anul precedent. Ni se spune că la sfârşitul anului 1941 Jukov i-ar fi propus, chipurile, lui Stalin să concentreze forţele principale pe Frontul de Vest, dar imbecilul de Stalin a dispersat forţele pe mai multe direcţii şi fronturi, alergând după o duzină de iepuri, motiv pentru care bătălia de lângă Moscova a avut un final sângeros pentru Armata Roşie şi nu a adus rezultate deosebite. Unii cred aceste poveşti. Dar după exact un an, la sfârşitul lui 1942, a survenit o situaţie identică: toate forţele trebuiau trimise pe o singură direcţie hotărâtoare. Această direcţie era Stalingradul. Acolo putea fi obţinută o victorie grandioasă. În loc de asta, operaţiunea de lângă Stalingrad a avut un mare succes propagandistic, iar din punctul de vedere al strategiei, s-a încheiat fără glorie şi fără strălucire. A fost luată prizonieră o singură armată germană obişnuită, dar existase posibilitatea încercuirii a cinci armate, din care două de tancuri. Toate cele cinci armate puteau fi prinse în încercuire fără eforturi deosebite. Uşa cursei de şoareci putea fi închisă cu uşurinţă lângă Rostov, acolo unde aproape că nu existau trupe germane.

În vara anului 1942 coloanele de tancuri germane au înaintat mult, până la poalele Caucazului. Combustibil pentru drumul de întoarcere nu mai aveau. Ai noştri nu aveau decât să le bareze coridorul îngust de lângă Rostov, iar atunci întregul front german, de la Marea Albă la Marea Neagră, s-ar fi prăbuşit. În ianuarie 1943. După ce ar fi pierdut cinci armate, breşa din apărarea germană ar fi însemnat acelaşi lucru ca şi spărtura de la tribordul „Titanicului”. După aceea deznodământul ar fi survenit în câteva luni, dacă nu chiar în câteva săptămâni. Rana căpătată lângă Stalingrad a fost gravă, dar o lovitură lângă Rostov ar fi fost mortală. Însă în loc de asta, forţele Armatei Roşii au fost din nou împrăştiate pe spaţii întinse, pe mai multe fronturi. Şi nu se ştie de ce, de această dată Jukov nu a protestat şi nu i-a cerut lui Stalin să concentreze forţele pe o singură direcţie hotărâtoare: fie lângă Stalingrad şi mai departe, spre Rostov, fie pe Frontul de Vest, în raionul Rjev, renunţând la contraofensiva de lângă Stalingrad.

Jukov însuşi nu a considerat operaţiunea din raionul Rjev o operaţiune „de distragere a atenţiei” şi nici nu a numit-o astfel vreodată. Pe 7 ianuarie 1964 el i-a trimis scriitorului V.D. Sokolov o scrisoare în care descrie pregătirea operaţiunii Rjev-Sîcevka din noiembrie 1942:

…Trebuie să pregătim urgent şi să desfăşurăm operaţiunile ofensive ale trupelor noastre. În raionul Viazma trebuie să retezăm proeminenţa Rjev a inamicului. Pentru operaţiune trebuie să atragem trupele Frontului Kalinin şi ale Frontului de Vest… mă voi duce la Purkaev şi Konev pentru a pregăti contraofensiva Frontului Kalinin din zona situată la sud de Belîi şi ofensiva Frontului de Vest din zona situată la sud de Sîcevka, în întâmpinarea atacului trupelor Frontului Kalinin. După ce am stabilit forţele şi efectivul trupelor care vor trebui antrenate în lichidarea grupării inamice Rjev-Sîcevka-Belîi, fără a pierde timpul, m-am deplasat la statul-major al comandantului frontului Kalinin… (Gheorghi Jukov, Stenograma Plenarei din octombrie 1957 a CC al PCUS şi alte documente, Moscova, 2001, p. 511).

În raionul Rjev se pregătea o operaţiune ofensivă după acelaşi plan ca aceea de lângă Stalingrad, dar de o mai mare anvergură. Frontul Kalinin şi Frontul de Vest trebuiau să taie proeminenţa Rjev prin atacuri pe direcţii convergente. Trupele ambelor fronturi urmau să rupă apărarea inamicului. Grupările lor de şoc trebuiau să se întâlnească adânc în spatele frontului inamic, închizând astfel cercul în jurul principalelor forţe germane ale Grupului de Armate Centru. Jukov a scris despre operaţiunea ofensivă având scopuri bine definite. El recunoştea că a fost iniţiatorul acestei operaţiuni, că a stabilit singur numărul şi structura trupelor pentru desfăşurarea ei, a pregătit-o singur şi a desfăşurat-o singur. În momentul în care Jukov scria această scrisoare, tot ce era legat de pierderile Armatei Roşii în război era învăluit în bezna de nepătruns a secretului militar şi de stat.

Din acest motiv Jukov povestea fără nicio jenă despre planurile şi ideile sale. Numai despre rezultate nu a povestit nimic. A tăcut şi-n legătură cu faptul că nu i-a reuşit niciun fel de încercuire a trupelor germane.

După destrămarea Uniunii Sovietice, când au ieşit brusc la iveală cifrele pierderilor în condiţiile lipsei totale a rezultatelor, această operaţiune ruşinoasă a fost urgent inclusă în categoria operaţiunilor de distragere a atenţiei inamicului. Ca şi cum asta s-ar fi intenţionat de la bun început: mult zgomot, câteva împuşcături acolo, cât să-i sperie pe nemţi.

Însă nu aceasta e problema. Problema e alta: s-a dovedit că marea cotitură în desfăşurarea războiului (chiar dacă era doar propagandistică) a avut loc lângă Stalingrad, iar Jukov nu era prin preajmă. Nu se afla nici la Moscova, de unde veneau indicaţiile. Brusc s-a descoperit că cele două sintagme – „cel mai mare strateg al tuturor timpurilor şi popoarelor” şi „marea cotitură din cel mai mare război” nu sunt legate nicicum între ele.

Ce era de făcut? Cum putea fi realizată legătura dintre marea cotitură în soarta războiului şi contribuţia personală a strategului la sus-menţionata cotitură?

Multă vreme şi-au frământat minţile capetele luminate, găsind în cele din urmă o rezolvare. La noi se poate. Iată ce soluţie au găsit: introducerea unei noi periodizări oficiale a războiului.

Lângă Stalingrad s-a produs marea cotitură, n-ai cum să negi. Nu ai cum să schimbi acest lucru. Atunci, uite cum facem: admitem că marea cotitură s-a produs lângă Stalingrad în noiembrie 1942, dar cu un an înainte, lângă Moscova a avut loc ÎNCEPUTUL MARII COTITURI!

Asta a fost tot. În 1941 Jukov era într-adevăr lângă Moscova. Sub geniala sa conducere s-a realizat esenţialul: s-au pus bazele marii cotituri. Nu mai contează cine a realizat această cotitură un an mai târziu lângă Stalingrad. Important este cine a ÎNCEPUT această cotitură. Important este că au reuşit să-l înşurubeze în ea pe Jukov.

Interesant este altceva, şi anume faptul că în memoriile sale răposatul Jukov a reacţionat clar la schimbările care s-au produs. Timp de 21 de ani, în primele nouă ediţii ale Amintirilor Jukov a scris că în decembrie 1941, lângă Moscova, a fost destrămat un mit, iar în ediţia „cea mai veridică”, a zecea, răposatul Jukov declară pe neaşteptate că el nu a destrămat niciun mit, ci a pus bazele marii cotituri din război.

5

Mă grăbesc să vă anunţ că am şi eu o oarecare legătură cu transformarea miraculoasă a memoriilor celui mai mare comandant militar al tuturor timpurilor şi popoarelor. Mi-am adus şi eu, ca să zic aşa, contribuţia.

În istoriografia comunistă, războiul împotriva lui Hitler era numit „Mare” şi chiar „Patriotic”. Comuniştii scriau aceste epitete cu majuscule. În schimb, sintagma „Al Doilea Război Mondial” o scriau cu litere mici. În felul acesta ei subliniau importanţa războiului pe frontul sovieto-german şi totala lipsă de importanţă a aceluiaşi război pe alte fronturi. Nu de puţine ori – de pildă, în capitolul al doilea al cărţii Sinuciderea – i-am atenţionat pe învăţaţi: substantivele proprii, oricum ai întoarce-o, trebuie scrise cu literă mare. Şi încă ceva: războiul Uniunii Sovietice împotriva Germaniei reprezintă o parte a celui de-al Doilea Război Mondial. Nu se poate ca o parte să fie mai mare decât întregul. Dacă o parte merită să fie scrisă cu majusculă, atunci binevoiţi să-i acordaţi şi întregului aceeaşi cinste.

Nu s-a încumetat nimeni să mă contrazică, dar, încet-încet, în presa comunistă oficială, sintagma „Al Doilea Război Mondial” a început să fie scrisă cu litere mari. După 25 de ani de la moartea sa, Jukov s-a aliniat şi el la tendinţele generale, a prins din zbor spiritul vremii şi acum respectă strict regulile ortografiei. Pe cei care se îndoiesc îi rog să compare primele şi ultimele ediţii ale Amintirilor şi reflecţiilor.

Termenii „Reichstag”, „Wehrmacht”, „Cancelaria Imperială” sunt de asemenea substantive proprii. Eu le scriu cu literă mare. Jukov, cu literă mică – deocamdată.

În continuare, în textul acestei cărţi, „Reichstag” şi alte substantive proprii vor fi scrise când cu literă mare, când cu literă mică. Motivul este că, citându-l pe Jukov, nu am dreptul să-i modific textul după cum vreau, conform opiniilor şi judecăţii proprii.

Îmi exprim totuşi ferma convingere că răposatul Jukov îşi va schimba curând atitudinea faţă de respectarea regulilor gramaticale.

6

Ne pune în încurcătură declaraţia lui Jukov că „despre multe lucruri este încă prematur să vorbim”. Despre ce lucruri este prematur să vorbim? Războiul s-a încheiat, duşmanul a fost învins, ce anume nu poate fi spus? Şi de ce? Jukov a murit după 33 de ani de la invazia germană, fără să fi povestit nimic despre război. Tot ce stă scris în memoriile sale era cunoscut dinainte, fusese publicat de alţi autori. Iar dacă în ultimele ediţii ale cărţii lui Jukov apar momente noi, ele sunt noi numai pentru Amintiri şi reflecţii. Toate „momentele noi” au fost copiate cu acurateţe din cărţile altora. Din aceeaşi Enciclopedie militară sovietică. Jukov însuşi nu ne-a dezvăluit niciun secret.

Şi cum propuneţi să alăturăm declaraţia marelui comandant militar că el este capabil să spună doar adevărul cu mărturisirea din acelaşi paragraf că timpul pentru a spune adevărul nu a sosit încă? De ce să dai vina pe cenzură, dacă tu însuţi nu eşti pregătit să vorbeşti fără a ascunde adevărul? Un adevăr incomplet este un neadevăr, adică o minciună.

Tăinuirea adevărului istoric este o crimă împotriva propriului popor.

Poporul care nu-şi cunoaşte istoria este un popor învins, condamnat la degenerescenţă şi dispariţie. Printre altele, Jukov se face vinovat şi de decăderea postbelică a poporului rus.

În vremurile acelea minunate, când marele comandant militar lucra, chipurile, la „cea mai adevărată carte despre război”, mii de oameni cinstiţi scriau fără să publice. De ce nu a făcut şi Jukov la fel? Unii publicau adevărul peste hotare sau îl răspândeau în manuscrise realizate la maşina de scris sau copiator.

Dacă acestea erau singurele modalităţi de a spune adevărul, de ce nu le-a utilizat şi Jukov? De ce, la urma urmei, nu a fugit peste hotare, într-o ţară liberă unde ar fi putut spune adevărul despre război? S-a temut?

Sunt contrazis: Jukov n-a fost singurul. Mulţi au spus minciuni despre război. Sunt de acord, totuşi nimeni n-a mai minţit într-un asemenea hal.

Cu vorbăria sa exagerată, ca să mă exprim delicat, Jukov a adus un prejudiciu ireparabil tuturor popoarelor din fosta Uniune Sovietică. Fără să-şi dea seama, cu flecăreala lui nestăvilită, a discreditat şi puterea comunistă. Declarând că în război s-au întâmplat lucruri care nu trebuie amintite, Jukov a dat o lovitură mortală expresiei „marele război patriotic”. Şi într-adevăr, ce fel de „război sfânt” este acesta, dacă marele strateg nu ne recomandă să pătrundem în detaliile sale?

Dacă, aşa cum spune Jukov, nici după 30 de ani nu a sosit momentul fericit când poate fi spus adevărul despre război, atunci când va sosi acel moment? Când toţi martorii vor pleca pe lumea cealaltă? Când vor fi curăţate toate arhivele şi vor fi arse ca „inutile” toate documentele în plus, neactuale, care nu corespund momentului istoric?

7

În ediţia a doua a Amintirilor şi reflecţiilor a fost subliniată poziţia lui Jukov în privinţa faptului că adevărul despre război nu trebuie spus: „Din motive lesne de înţeles, multe probleme, a căror dezvăluire poate dăuna apărării statului, nu vor fi abordate” (Vospominania i razmîşlenia, 1975, vol. 1, p. 313).

Cele de mai sus au fost publicate după 30 de ani de la terminarea războiului şi la mai mult de o treime de secol de la invazia germană. O, măreţ apărător al securităţii noastre! Ce fel de secrete sunt acestea? Tancurile au fost date la scădere, pe fortificaţiile bombardate au crescut urzicile, şanţurile şi tranşeele s-au surpat, s-au desfiinţat corpurile, armatele şi fronturile, Hitler nu se mai află de mult printre cei vii, şi nici Stalin, majoritatea combatanţilor au decedat… Dar marile secrete au rămas. Dezvăluirea lor ar dăuna apărării Uniunii Sovietice, iar capacitatea de luptă a armatei ar scădea!

Au mai trecut 30 de ani. Asemenea unui cadavru în putrefacţie, Uniunea Sovietică s-a descompus complet. Motivul principal: în ţară se interzicea categoric să spui adevărul. Era permis doar să minţi. Toată lumea, de jos până sus, era impregnată de minciuni. Înşelând poporul în toate, conducătorii se impregnau ei înşişi de propriile născociri. Ei trebuiau să ia decizii şi le luau pe baza unor reprezentări false despre tot ce-i înconjura. Dacă aşa stăteau lucrurile, atunci nici deciziile lor nu puteau fi corecte.

Toată istoria sovietică, în special istoria militară, este acoperită de un strat de nepătruns de minciuni. De la moartea lui Jukov au trecut trei decenii, dar scriitorii oficiali nu au descoperit încă nimic nou. Între timp apar cu milioanele noi şi noi tiraje ale creaţiei jukoviene. În fiecare dintre ele ne bate la cap ca un ciocan îndemnul de a nu aborda problemele „a căror dezvăluire poate dăuna apărării Uniunii Sovietice”.

Pentru scriitorii din Lubianka, memoriile lui Jukov reprezintă baza şi fundaţia indestructibilă a istoriei războiului. Ei citează cu neruşinare din Amintiri şi reflecţii deşi ştiu că există teme de care nu trebuie să ne atingem, despre care însuşi Jukov afirma că nu sunt deloc puţine.

Am o întrebare pentru toţi apărătorii lui Jukov: explicaţi-mi ce a avut în vedere cel mai mare dintre strategi! Numiţi acele teme interzise, care, în opinia lui Jukov, nu trebuie abordate. Foarte bine, dacă nu trebuie analizate, nu le vom analiza. Dar numiţi-le. Altfel, de unde să ştim ce avem voie să spunem şi ce este interzis să analizăm?

Despre ce este prematur să vorbim după atâtea decenii de la război? Despre batalioanele de pedeapsă? Jukov n-a văzut în viaţa lui soldaţi din aceste batalioane şi nici n-a auzit de ei. În memoriile sale nu şi-a amintit de aceşti sclavi şi nici nu a reflectat la ei.

Poporul însă ştia, fără să-i spună Jukov. În anii în care Jukov îşi scria, chipurile, memoriile, Vladimir Vîsoţki povestea ţării întregi despre batalioanele de pedeapsă, fără să aştepte să i se permită să spună adevărul.

Poate nu a sosit încă timpul să se vorbească despre faptul că populaţia regiunilor din vestul ţării i-a întâmpinat pe hitlerişti cu pâine şi sare? Jukov nu şi-a amintit acest lucru. Noi însă ştim, din relatările martorilor, din cartea monumentală a lui Anatoli Kuzneţov Babii Iar. Kuzneţov nu a aşteptat acele timpuri minunate, când vom putea aborda orice teme şi probleme. Pur şi simplu el a scris adevărul.

Şi despre mai ce nu a venit încă timpul să vorbim? Despre pierderi? Jukov nu a spus un cuvânt despre pierderile Armatei Roşii. Poporul însă ştia şi fără Jukov că pierderile erau incredibile. Cercetători oneşti au calculat cifra pierderilor şi fără contribuţia lui Jukov. Aceasta depăşeşte cu mult cele 7 milioane anunţate în timpul lui Stalin, 20 – în timpul lui Hruşciov şi 27 – în timpul lui Gorbaciov. (În timpul lui Gorbaciov au adunat cifra lui Hruşciov cu cea a lui Stalin şi au obţinut una nouă, cea mai adevărată.) Îmi este greu să înţeleg poziţia editorilor memoriilor lui Jukov. Un minimum de onestitate îi obliga să confecţioneze o ştampilă cu textul: „Despre multe lucruri este încă prematur să vorbim. Jukov”, scris cu caractere aldine de culoare roşie, pe care să o aplice pe diagonala fiecărei pagini a memoriilor acestuia.

Declaraţia lui Jukov despre faptul că nu a sosit încă timpul să se spună adevărul este principala mărturie împotriva volumului său Amintiri şi reflecţii. După o asemenea declaraţie, o persoană onestă n-ar mai fi scris niciun cuvânt – sau s-ar fi apucat să scrie tot ce crede, tot ce consideră că este adevărul, ar fi închis manuscrisul în borcane de sticlă de trei litri şi le-ar fi îngropat în grădină. Şi ar mai fi trebuit să scrie o scrisoare urmaşilor: nu avem voie să spunem adevărul despre războiul din secolul XX, dar eu am păstrat acest adevăr pentru voi, iată-l, citiţi-l! Jukov, declarând că încă nu a venit timpul adevărului, şi-a pus semnătura pe o compoziţie de 700 de pagini. Se pune întrebarea: dacă această lucrare nu conţine adevărul, cu ce este umplută? Dacă excludem adevărul, ce rămâne?

Declaraţia lui Jukov este principala mărturie în favoarea Spărgătorului de gheaţă. Îi rog pe criticii mei să nu mă deranjeze şi să nu mă sâcâie până în momentul în care va fi publicată lista cu temele interzise, pentru dezbaterea cărora, în opinia lui Jukov, încă nu a sosit timpul.