Lev Tolstoi

Sonata Kreutzer
şi alte povestiri

Traducere din limba rusă şi note
de Ana-Maria Brezuleanu, Magda Achim,
Marina Vraciu, Leonte Ivanov

Volum îngrijit de Ana-Maria Brezuleanu
şi Magda Achim

POLIROM
2012

© 2012 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-2868-1

ISBN PDF: 978-973-46-2869-8

ISBN print: 978-973-46-2455-3

Coperta: Laurenţiu Midvichi

Pe copertă: Joseph DeCamp (1858-1923), Sonata Kreutzer, 1912-1914

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

LEV NIKOLAEVICI TOLSTOI (1828-1910) este autorul unei opere în care individualul şi naţionalul capătă dimensiuni universale. Începînd cu trilogia autobiografică scrisă în perioada 1852-1857 şi alcătuită din romanele Copilăria, Adolescenţa şi Tinereţea, sondarea „fluidităţii“ universului interior şi a temeiurilor morale ale omului a devenit principala temă a operelor sale. În nuvela Cazacii, eroul, un tînăr aristocrat, redescoperă bucuria comunicării cu natura, viaţa firească şi integră a omului simplu. Capodopera Război şi pace zugrăveşte viaţa întregii societăţi ruse în perioada războaielor napoleoniene; evenimentele istorice şi interesele personale, căile de autodefinire a personalităţii şi spontaneitatea vieţii populare sînt prezentate drept componente echivalente ale existenţei natural-istorice. La sfîrşitul anilor 1870, scriitorul trece printr-o criză spirituală amplificată ulterior de ideea desăvîrşirii morale şi a „simplificării“ (care a dat naştere doctrinei şi mişcării „tolstoismului“) şi întreprinde în operele sale o critică din ce în ce mai accentuată a instituţiilor birocratice, a statului, a bisericii (în 1901 a fost excomunicat din Biserica Ortodoxă Rusă), a civilizaţiei şi culturii, a întregului mod de viaţă specific „claselor cultivate“: romanul Învierea, nuvela Sonata Kreutzer, dramele Puterea întunericului şi Cadavrul viu. Din opera marelui scriitor, la Editura Polirom au mai fost publicate romanele Anna Karenina (2003, 2007) şi Învierea (2010).

Volumul Sonata Kreutzer şi alte povestiri reuneşte textele care dezvoltă, de-a lungul unei perioade de peste cincizeci de ani, teme tolstoiene celebre. Sonata Kreutzer, povestea unei gelozii care duce la crimă, interzisă la vremea publicării, face parte dintr-un ciclu de scrieri critice. Interesul autorului se îndreaptă spre temele morţii, păcatului, căinţei şi renaşterii morale, în jurul cărora sînt construite nuvelele Moartea lui Ivan Ilici, Părintele Serghie şi Hagi-Murat. Alături de acestea, colecţia de faţă include povestirile: Doi husari, Cele trei morţi, Însemnările unui nebun, Trei pustnici, După bal, Cuponul fals, Kornei Vasiliev.

Doi husari

Nuvelă

Contesei M.N. Tolstaia1

 … Jomini şi iar Jomini,

Despre vodcă – nici o vorbă…

D. Davîdov2

În jurul anului 1800, pe vremea cînd nu existau încă nici căi ferate şi şosele, nici lumină cu gaz şi lumînări cu stearină, nici divane joase cu arcuri, nici mobilă nelăcuită, nici tineri dezamăgiţi purtînd monoclu, nici filosofi liberali, nici gingaşe dame cu camelii, care s-au înmulţit într-atît în zilele noastre, în acele vremuri idilice, cînd de la Moscova la Petersburg se călătorea cu o căruţă cu coviltir sau cu trăsura, încărcată cu o groază de merinde pregătite în casă, şi se mergea timp de opt zile pe un drum desfundat, plin de praf sau de noroi, cînd lumea credea în chiftelele Pojarski3, în clopoţeii din Valdai4 şi în covrigi, cînd în serile lungi de toamnă lumînările de seu ardeau pînă la capăt, luminînd petreceri de familie unde se adunau douăzeci-treizeci de persoane, iar la baluri se puneau în candelabre lumînări de ceară şi din spermanţet, cînd mobila se aşeza simetric, cînd taţii noştri erau încă tineri nu numai fiindcă nu aveau riduri şi părul cărunt, ci şi pentru că, de dragul femeilor, se înfruntau în dueluri şi se aruncau din celălalt colţ al camerei să ridice o batistă scăpată din greşeală sau voit, iar mamele noastre purtau rochii cu talia înaltă şi mîneci imense şi rezolvau cu bileţele treburile de familie, cînd fermecătoare dame cu camelii se ascundeau de lumina zilei, în vremurile idilice ale lojilor masonice, ale martiniştilor5, ale Tugendbund-ului6, în timpul Miloradovicilor7, a lui Davîdov, a lui Puşkin – în orăşelul de gubernie К. se întrunise o adunare a moşierilor şi se încheiau alegerile pentru consiliul nobilimii.

I

— Ei bine, tot una-i, fie şi în salon, spuse intrînd în cel mai bun hotel din oraşul K. un tînăr ofiţer într-o haină de blană şi cu chipiu de husar, abia coborît din sania de călătorie.

— E o adunare, mare-mare de tot, tătucule, Luminăţia Voastră, zise feciorul care apucase să afle de la ordonanţă că numele husarului era contele Turbin şi de aceea i se adresa cu „Luminăţia Voastră“. Moşiereasa din Afremovo împreună cu fetele ei au promis că pleacă mai pe seară. Aşa că să binevoiţi să ocupaţi, îndată ce se eliberează, odaia numărul unsprezece, adăugă el, păşind uşor înaintea contelui pe coridor şi uitîndu-se mereu în urmă.

În salon, la o măsuţă aşezată lîngă portretul în mărime naturală al împăratului Alexandru, stăteau la o sticlă de şampanie cîteva persoane – nobili din partea locului, se pare, iar undeva mai într-o parte, nişte negustori în şube albastre aflaţi în trecere pe acolo.

Contele intră şi-l strigă pe Blücher, un imens mastif8 cenuşiu pe care-l luase cu el, îşi scoase mantaua cu urme de promoroacă pe guler, ceru o vodcă şi, rămas numai într-o haină pe talie din atlas albastru-închis, se aşeză la masă. Intră repede în vorbă cu domnii de la o masă vecină, care, cuceriţi pe loc de înfăţişarea plăcută şi deschisă a nou-venitului, îi oferiră o cupă de şampanie. Contele bău mai întîi un păhărel de vodcă, apoi mai ceru şi el o sticlă de şampanie pentru a face o trataţie noilor cunoştinţe. Intră vizitiul ca să ceară bani de o vodcă.

— Saşka, strigă contele, dă-i ceva bani!

Vizitiul ieşi împreună cu Saşka, dar se întoarse ţinînd banii în mînă.

— Păi cum aşa, tătucule luminăţie, m-am străduit ca să mă învrednicesc de mila dumitale! Ai zis că-mi dai o jumate de rublă, iar dumnealui a binevoit să-mi dea doar 25 de copeici.

— Saşka! Dă-i o rublă!

Saşka lăsă ochii în jos, uitîndu-se la picioarele birjarului.

— Treacă de la el, răspunse el cu voce de bas, mai multe n-am.

Contele scoase din portofel singurele două bancnote albastre9 pe care le mai avea, îi dădu una birjarului, care îi sărută mîna şi plecă.

— Şi cu asta gata! zise contele. Astea-s ultimele cinci ruble.

— Ca la husari, conte, spuse zîmbind unul dintre nobilii de faţă, fără îndoială un cavalerist în rezervă, judecînd după mustăţi, după glas şi ţinuta dezinvoltă şi energică a picioarelor. Intenţionaţi să rămîneţi mai mult timp pe aici, conte?

— Trebuie să fac rost de nişte bani; altfel n-aş rămîne. N-au nici măcar camere libere. Naiba să-i ia, cu cîrciuma lor blestemată…

— Dacă-mi permiteţi, conte, îl întrerupse cavaleristul, n-aţi vrea să vă instalaţi la mine? Stau aici, la camera şapte. Dacă nu vă e cu supărare, puteţi înnopta la mine. Rămîneţi vreo trei zile. Astăzi este bal la mareşalul nobilimii. Ce s-ar mai bucura!

— Chiar aşa, conte, rămîneţi în vizită, interveni un alt interlocutor, un tînăr chipeş. De ce să vă grăbiţi? Alegerile au loc doar o dată la trei ani. Le-aţi vedea şi pe domnişoarele noastre, conte!

— Saşka! Dă-mi lenjeria, o să fac o baie deocamdată, zise contele, ridicîndu-se. Iar pe urmă, mai vedem, poate că chiar o să trec pe la mareşalul nobilimii.

După aceasta îl chemă pe fecior şi spuse ceva, iar feciorul, zîmbind, îi răspunse ironic că „toate de mîna omului îs făcute“ şi ieşi.

— Atunci, amice, am să dau poruncă să-mi mute valiza în camera dumitale, strigă contele din uşă.

— Poftiţi, îmi faceţi o mare bucurie, răspunse cavaleristul venind spre uşă. Camera şapte! Să nu uitaţi.

După ce se stinse zgomotul paşilor, cavaleristul se întoarse la locul lui şi, aşezîndu-se mai aproape de funcţionar şi privindu-l drept în faţă cu ochi surîzători, zise:

— E chiar el.

— Ce tot spui?

— Îţi spun eu că e chiar husarul acela, Turbin, duelistul. M-a recunoscut, pun rămăşag că m-a recunoscut. Cum altfel, că doar am chefuit împreună trei săptămîni în şir, fără să ne trezim din beţie, cînd am fost cu remonta la Lebedian… Atunci am făcut-o lată împreună, dar pentru el se pare că n-a fost mare lucru. Un tip de ispravă, nu-i aşa?

— Foarte. Şi ce om plăcut şi manierat! Nu se vede nimic din cele ce spui, răspunse tînărul cel chipeş. Şi ce prietenos e… N-are mai mult de vreo douăzeci şi cinci de ani, nu-i aşa?

— Aşa pare, dar are mai mult. Trebuie să ajungi să-l cunoşti. Cine crezi că a răpit-o pe Migunova? El. Pe Sablin tot el l-a ucis, el este cel care l-a aruncat pe Matniov pe fereastră, el i-a luat prinţului Nesterov trei sute de mii la cărţi. Un bărbat tare curajos, e lucru ştiut. O fi el cartofor, duelist, mare crai, însă are suflet de husar, de husar adevărat. Se spun multe despre noi, dar de s-ar găsi măcar unul care să ştie ce înseamnă un husar adevărat. O, vremuri apuse!

Şi cavaleristul îi povesti interlocutorului său despre cheful fabulos cu contele la Lebedian, care nu numai că nu avusese loc, dar nici n-avea cum să aibă. Nu avusese loc, în primul rînd, fiindcă nu-l întîlnise pe conte pînă atunci, căci trecuse în rezervă cu doi ani înainte de intrarea contelui în serviciul militar, iar în al doilea rînd, fiindcă cavaleristul nu fusese niciodată în cavalerie, ci slujise timp de patru ani doar ca modest iuncher în regimentul Belevski, trecînd în rezervă îndată ce primise titlul de praporcic10. Însă cu zece ani în urmă, după ce se alesese cu o moştenire, se dusese într-adevăr la Lebedian, unde aruncase în vînt, împreună cu ofiţerii de la remontă, şapte sute de ruble, ba chiar era cît pe ce să-şi facă un mundir cu revere portocalii, ca să intre în corpul de ulani. Dorinţa de a intra în cavalerie şi cele trei săptămîni petrecute la Lebedian cu ofiţerii de la remontă rămăseseră cea mai luminoasă şi mai fericită perioadă din viaţa lui, astfel încît dorinţa asta a transformat-o mai întîi în realitate, apoi în amintire, ajungînd pînă şi el să creadă cu tărie în trecutul său de cavalerist, ceea ce nu-l împiedica să fie un om vrednic de toată lauda pentru cinstea şi inima lui bună.

— Da, cine n-a fost în cavalerie n-o să-i înţeleagă niciodată pe cei ca noi. Se aşeză călare pe scaun şi avîntîndu-şi înainte maxilarul inferior, începu să povestească cu voce groasă. Se întîmpla să mergi înaintea escadronului, călare nu pe cal, ci pe diavolul în persoană care face ca toţi dracii. În şa, devii şi tu un diavol. Iată că vine comandantul de escadron în inspecţie. „Locotenente, zice, fără dumneata nu ne descurcăm; defilează cu escadronul în pas de paradă.“ „Da, să trăiţi!“, zici tu, îţi întorci privirea spre mustăcioşii tăi şi dai comanda. Oh, la naiba, ce vremuri erau!

Contele, roşu tot şi cu părul ud, ieşi de la baie şi intră direct în camera numărul şapte, unde cavaleristul, în halat şi cu pipa în gură, se gîndea cu plăcere şi cu oarecare teamă la norocul ce picase peste el, să stea în aceeaşi cameră cu faimosul Turbin. „Ei bine, îi trecu prin minte, dacă o să se apuce să mă dezbrace şi să mă scoată gol puşcă în afara oraşului şi apoi mă lasă în zăpadă, sau… o să mă ungă cu catran, sau pur şi simplu… nu, n-o să facă una ca asta, e un bun camarad…“, se linişti el.

— Dă-i de mîncare lui Blücher, Saşka! strigă contele.

Saşka îşi făcu apariţia. Proaspăt venit de la drum, băuse un pahar de vodcă şi se cam abţiguise.

— N-ai mai putut răbda, te-ai îmbătat, canalie!… Să fie hrănit Blücher!

— N-o să crape dintr-atît, ia uitaţi-vă ce rotofei e! zise Saşka, mîngîind cîinele.

— Ei, gata cu vorba! Marş şi dă-i să mănînce.

— Vă pasă numai de cîine, să fie sătul, dar dacă bea şi omul un păhărel, pe loc îl certaţi.

— Vezi să n-o încasezi! strigă contele atît de tare, încît geamurile zăngăniră, iar pe cavalerist îl trecu un fior de teamă.

— Mai bine aţi întreba dacă azi Saşka a pus ceva în gură. Foarte bine, loviţi-mă, dacă vă e mai drag cîinele decît un om, rosti Saşka.

Însă primi pe dată o asemenea lovitură de pumn în faţă, încît căzu, lovindu-se cu capul de perete şi, cu mîna pe nas, ieşi în fugă pe uşă şi se prăbuşi pe cufărul de pe coridor.

— Mi-a spart dinţii, bombănea Saşka, ştergîndu-şi cu o mînă nasul plin de sînge, iar cu cealaltă frecîndu-i spatele lui Blücher, care se lingea, mi-a spart dinţii, Bliuşka, da’ tot îi contele meu şi intru şi-n foc pentru el – zău aşa! Pentru că-i contele meu, înţelegi, Bliuşka? Vrei să mănînci?

După ce mai zăbovi puţin, se ridică, îi dădu de mîncare cîinelui şi, aproape treaz, se duse să-i servească ceaiul contelui.

— Pur şi simplu m-aţi jignit, spunea timid cavaleristul, stînd în picioare în faţa contelui care, cu picioarele proptite în perete, stătea lungit pe patul lui. Sînt şi eu ostaş bătrîn şi camarad de arme, cum s-ar zice. Decît să vă împrumutaţi de la altcineva, aş fi bucuros să vă fiu de folos cu vreo 200 de ruble. Acum nu le am toate, ci doar o sută, dar pot face rost chiar astăzi. Pur şi simplu, m-aţi jignit, conte!

— Mulţumesc, frăţioare, zise contele, ghicind pe loc ce fel de relaţie ar trebui stabilită între ei şi bătîndu-l pe umăr. Mulţumesc. Ei, dacă-i aşa, mergem şi la bal. Şi acum ce facem? Ia spune-mi, ce-i prin oraşul vostru: ce femei frumoase sînt pe-aici? Cine face zaiafeturi? Cine joacă cărţi?

Cavaleristul îl lămuri că la bal vor veni multe femei frumoase, că ispravnicul Kolkov, reales de curînd, este cel care dă petreceri cel mai des, numai că acesta n-are cutezanţa unui husar adevărat, ci e doar aşa, un băiat de treabă. În plus, corul de ţigani al lui Iliuşka se află aici de la începutul alegerilor, Stioşka este solista, şi chiar astăzi, după balul de la mareşalul nobilimii, se adună acolo toată lumea.

— Şi se joacă cărţi, nu glumă, adăugă cavaleristul. Luhnov, un tip în trecere pe aici, joacă pe bani, iar Ilin, un cornet de ulani, care stă la camera opt, pierde şi el mult la cărţi. Acolo, la el în cameră, au şi început să joace. Se joacă în fiecare seară şi vă asigur, conte, că Ilin ăsta e un tînăr de ispravă: nu-i deloc strîns la pungă, îşi dă şi cămaşa de pe el.

— Atunci, să mergem la el. Să vedem ce fel de oameni sînt pe acolo, zise contele.

— Să mergem, să mergem! Vor fi teribil de bucuroşi.

II

Cornetul de ulani Ilin se trezise de puţin timp. Cu o seară înainte se aşezase la masa de joc la opt seara şi pierduse cincisprezece ore la rînd, pînă la unsprezece dimineaţa. Pierduse destul de mult, însă cît anume nu ştia, fiindcă avusese la el vreo trei mii de ruble ale lui şi încă cincisprezece mii ale regimentului, pe care de mult timp le amestecase cu banii săi şi pe care se temea să le socotească, ca să nu constate ceea ce simţea de altfel, că lipsea ceva din ele. Adormise spre amiază şi căzuse într-un somn greu, fără vise, cum doarme numai un om foarte tînăr după o pagubă mare. Se trezise la şase seara, tocmai cînd contele Turbin venise la hotel, şi, văzînd în jurul lui cărţi de joc şi bucăţi de cretă aruncate pe jos şi mesele murdare rămase în mijlocul camerei, îşi aminti îngrozit de jocul din seara precedentă şi de ultima carte – un valet care îi fusese tăiat pe cinci sute de ruble. Cum nu-i venea să creadă că aşa se întîmplaseră lucrurile în realitate, scoase de sub pernă banii şi începu să-i numere. Recunoscu cîteva bilete de bancă ale căror colţuri arătau că trecuseră prin mai multe mîini şi îşi aduse aminte de mersul jocului. Cele trei mii de ruble, banii lui, nu le mai avea, iar din banii regimentului lipseau două mii cinci sute.

Ulanul jucase patru nopţi la rînd.

Venise de la Moscova, unde primise banii de la vistierie. În oraşul K. fusese oprit de căpitanul de poştă, sub pretextul că nu avea cai de schimb, dar în realitate acesta convenise de mai multă vreme cu proprietarul hanului să oprească cel puţin o zi pe oricine trecea pe acolo. Ulanul, un băiat tînăr şi vesel, care la Moscova tocmai primise de la părinţi trei mii ca să se echipeze pentru serviciul militar în regiment, era bucuros să rămînă în timpul alegerilor cîteva zile în oraşul K., în speranţa că aici o să se distreze pe cinste. Cunoştea un moşier din partea locului, care stătea cu familia, şi se pregătea să plece la acesta să le facă curte fetelor lui, cînd apăru cavaleristul cu gîndul să se cunoască. În aceeaşi seară, fără nici un fel de gînduri ascunse, cavaleristul îl prezentase lui Luhnov şi altor jucători, în salonul mare. Din seara cu pricina, ulanul se aşezase la jocul de cărţi şi nu numai că nu se mai dusese în vizită la cunoscutul său, moşierul, dar nici măcar nu mai ceruse cai şi patru zile nu mai ieşi din salon.

După ce se îmbrăcă şi bău ceai pe săturate, se apropie de fereastră. Vru să facă o plimbare, ca să-şi alunge amintirile legate de jocul de cărţi care nu-i dădeau pace. Îşi puse mantaua şi ieşi. Soarele se ascunsese în spatele caselor albe cu acoperişuri roşii. Se însera. Era destul de cald pentru o zi de iarnă. Pe străzile murdare ningea domol, cu fulgi mari şi umezi. Deodată îl cuprinse o tristeţe insuportabilă la gîndul că dormise toată ziua care acum era pe sfîrşite.

„Ziua care trece n-o mai poţi întoarce niciodată“, se gîndi el.

„Mi-am distrus tinereţea“, îşi zise el deodată, nicidecum pentru că s-ar fi gîndit cu adevărat că îşi irosise tinereţea, nu era în firea lui, ci doar aşa, pentru că îi trecuse prin cap fraza asta.

„Ce să fac acum? se întreba el. Să împrumut de la cineva nişte bani şi să plec.“ O doamnă trecu pe trotuar. „Ia te uită ce proastă e, îşi zise el. N-am de la cine să împrumut. Mi-am distrus tinereţea.“ Se apropie de un şir de prăvălii. În uşa uneia dintre ele stătea un negustor într-o şubă de vulpe, poftind clienţii. „Dacă n-aş fi tras optarul, mi-aş fi luat revanşa.“ O cerşetoare bătrînă se văicărea ţinîndu-se după el. „N-am de la cine să împrumut.“ Trecu un domn într-o şubă din blană de urs, un poliţist stătea în post. „Ce lucru neobişnuit aş putea să fac? Să trag în ei? Nu se poate. Ce plictiseală! Mi-am distrus tinereţea. Ia te uită, ce garnituri grozave de gîtare atîrnă acolo în cui! Ah, dacă aş pleca cu o troică… Ei, căluţilor, drăguţii mei! Trebuie să mă întorc. În curînd vine Luhnov şi începem să jucăm.“ Se întoarse în camera de hotel şi îşi mai socoti o dată banii. Nu, nu greşise prima dată: din nou îi ieşeau lipsă 2500 de ruble din banii regimentului. „Am să mizez 25 de ruble la primul joc, la al doilea sporesc miza de şapte ori, de cincisprezece, de treizeci, de şaizeci – în total 3000 de ruble. Pe urmă cumpăr gîtarele şi plec. N-o să mă lase, ticălosul! Mi-am distrus tinereţea!“ Iată ce gînduri îi umblau prin minte ulanului în timp ce Luhnov intră la el în cameră.

— Te-ai sculat de mult, Mihailo Vasilici? întrebă Luhnov, scoţîndu-şi încet de pe nasul uscăţiv ochelarii cu ramă de aur şi ştergîndu-i pe îndelete cu o batistă roşie de mătase.

— Nu, tocmai m-am trezit. Am dormit minunat.

— A venit nu ştiu ce husar, stă cu Zavalşevski… n-ai auzit?

— Nu, n-am auzit… Dar n-a apărut nimeni pînă acum?

— Cred că au intrat la Priahin. Or să vină repede.

Într-adevăr, la scurt timp în camera de hotel intrară un ofiţer din garnizoană, care îl însoţea întotdeauna pe Luhnov, un negustor grec, cu un nas uriaş, coroiat şi cam întunecat la culoare, cu ochii negri, adînciţi în orbite, şi un moşier gras şi puhav, proprietarul unei distilerii, care, nopţi întregi, juca doar „simple“ pe cîte o jumătate de rublă. Toţi voiau să înceapă jocul cît mai curînd, dar principalii jucători nu făceau nici o aluzie la asta, mai ales Luhnov, care povestea cît se poate de liniştit despre o tîlhărie petrecută la Moscova.

— Închipuiţi-vă, zicea el, la Moscova, capitală istorică, în cel mai mare oraş, noaptea tîlharii umblă cu gheare, deghizaţi în draci, speriind prostimea şi tîlhărindu-i pe trecători, zău aşa. Şi poliţia ce păzeşte? E de necrezut.

Ulanul asculta atent relatarea despre tîlhari, însă spre sfîrşit se ridică şi propuse timid să se împartă cărţile. Moşierul cel gras vorbi primul.

— Chiar aşa, domnilor, n-are rost să pierdem un timp atît de preţios! Dac-am venit c-o treabă, hai la treabă!

— Păi vă convine, aţi plecat ieri cu un vraf de hîrtii de jumătate de rublă, zise grecul.

— Ba chiar ar fi timpul să începem, întări şi ofiţerul de garnizoană.

Ilin se uită la Luhnov. Acesta continua să povestească liniştit, privindu-l în ochi, întîmplarea cu tîlharii deghizaţi în draci cu gheare.

— Le împarţi dumneata? întrebă ulanul.

— Nu-i prea devreme?

— Belov! strigă ulanul, înroşindu-se nu se ştie de ce, adu-mi ceva de mîncare… n-am luat încă nimic în gură, domnilor… Adu o sticlă de şampanie şi cărţile.

Între timp, în camera de hotel intrară contele şi Zavalşevski. Constatară că Turbin şi Ilin erau din aceeaşi divizie. Se împrieteniră pe dată, ciocniră, băură şampanie şi peste cinci minute deja se tutuiau. Se pare că Ilin îi plăcu foarte mult contelui, care zîmbea mereu privindu-l şi glumea pe seama tinereţii lui.

— Ce mîndreţe de ulan! spunea. Şi ce mustăţi, ce mustăţi!

Ilin n-avea decît un pufuşor aproape alb deasupra buzei.

— Nu cumva vă pregătiţi să jucaţi? întrebă contele. Păi atunci îţi doresc noroc, Ilin! Cred că eşti un maestru! adăugă el, zîmbind.

— Da, uite că se pregătesc, răspunse Luhnov, desfăcînd un pachet de cărţi de joc. Dar dumneata, conte, n-ai vrea să joci?

— Nu, azi nu. Altfel v-aş curăţa pe toţi. Cînd îmi dau eu drumul, banca începe să trosnească! N-am cu ce. Am pierdut tot la staţia de poştă de la Volociok. Am dat acolo de un pedestraş cu ghiuluri, probabil un escroc, care m-a lăsat fără un sfanţ.

— Ai zăbovit atît de mult la staţia de poştă? întrebă Ilin.

— Douăzeci şi două de ore am stat. N-am să uit staţia asta, blestemata! Da’ nici căpitanul de poştă n-o să mă uite prea uşor.

— Cum aşa?

— Ei bine, cînd am sosit, căpitanul mi-a sărit în faţă, avea o mutră de tîlhar, de mare şmecher. „Nu-s cai“, zice. Eu însă, trebuie să-ţi spun, am o regulă: dacă nu-s cai, nu-mi scot şuba şi intru direct în odaia căpitanului de poştă, nu în birou, ci în odaia lui personală, şi poruncesc să se deschidă larg toate uşile şi ferestrele, de parcă ar fi plină de fum. Ei bine, şi acolo am făcut la fel. Şi ce geruri au mai fost luna trecută, dacă mai ţii minte. Să fi fost vreo douăzeci de grade în minus. Căpitanul încerca să zică una-alta, dar eu i-am tras una în falcă. Atunci o babă, niscaiva fetişcane şi muieri s-au pornit să ţipe, au înşfăcat nişte oale şi au dat să fugă în sat… Eu însă m-am proptit în uşă, zicînd: Dă-mi caii şi plec, altminteri vă ţin aici, o să îngheţaţi cu toţii!

— Grozavă regulă! zise moşierul cel puhav, rîzînd în hohote. Aşa trebuie să faci ca să îngheţe gîndacii!

— Numai că nu i-am păzit bine, am ieşit o clipă şi căpitanul de poştă împreună cu toate muierile au şters-o. Mi-a rămas zălog doar o bătrînă, care strănuta întruna pe cuptor şi se ruga la Dumnezeu. Pe urmă am început tratativele. Căpitanul se apropia şi tot încerca să mă convingă de la distanţă să-i dau drumul babei, iar eu îl asmuţeam pe Blücher împotriva lui – Blücher se pricepe de minune să-i atace pe căpitanii ăştia de poştă. Însă nemernicul tot nu mi-a dat cai de schimb pînă a doua zi dimineaţa. Taman atunci a venit şi pedestraşul acela. Ne-am dus într-o altă cameră şi am început să jucăm cărţi. L-aţi văzut pe Blücher?… Blücher!…

Şi contele scoase un fluierat. Blücher intră în fugă. Jucătorii, îngăduitori, îi dădură ceva atenţie cîinelui, deşi era limpede că voiau să se ocupe de cu totul altceva.

— Dar de ce nu jucaţi, domnilor? Vă rog, n-aş vrea să vă deranjez. Flecăresc prea mult de felul meu, zise Turbin. Îţi place sau nu, jocul e treabă serioasă.

III

Luhnov îşi trase mai aproape două lumînări, scoase un portofel cafeniu uriaş, doldora de bancnote, şi tacticos, de parcă ar fi săvîrşit un ritual secret, îl deschise pe masă, apoi scoase din el două bancnote de o sută de ruble şi le puse sub cărţi.

— Ca şi ieri, două sute în bancă, zise el, potrivindu-şi ochelarii şi desfăcînd pachetul de cărţi.

— Foarte bine, spuse şi Ilin, fără să-l privească, în timp ce vorbea cu Turbin.

Jocul începu. Luhnov împărţea cărţile cu precizie, ca o maşină, se oprea din cînd în cînd, notînd ceva fără grabă sau uitîndu-se sever pe deasupra ochelarilor la ceilalţi, şi rostea cu glasul stins: „Jucaţi!“. Moşierul cel gras vorbea cel mai tare, făcînd tot felul de socoteli cu voce tare, şi-şi umezea degetele durdulii, îndoind cărţile. Ofiţerul din garnizoană îşi nota cu grijă şi în tăcere mizele pe dosul cîte unei cărţi şi, sub masă, îndoia colţurile altor cărţi. Grecul stătea lîngă bancher, urmărind atent jocul cu ochii lui negri, adînciţi în orbite, parcă aştepta ceva. Zavalşevski, în picioare lîngă masă, începu deodată să se agite, scoţînd din buzunarul de la pantaloni cînd o bancnotă roşie, cînd alta albastră, şi, acoperind-o cu cîte o carte, o bătea cu palma spunînd: „Salvează-mă, şeptarule!“. Îşi muşca mustăţile, se muta de pe un picior pe altul, se înroşea şi se tot zbuciuma pînă îi ieşea cartea dorită. Ilin mînca din friptura de viţel cu castraveţi, pusă alături pe canapeaua umplută cu păr de cal şi, după ce-şi ştergea grăbit mîinile de haină, punea carte după carte. Turbin, care la început stătuse pe canapea, observă imediat cum stau lucrurile. Luhnov nu se uita deloc la ulan şi nu-i spunea nimic, doar din cînd în cînd ochelarii lui se îndreptau pentru o clipă spre mîinile ulanului, dar cele mai multe din cărţile lui pierdeau.

— De-aş bate cartea asta, zise Luhnov ţintind cartea moşierului cel gras, care juca pe cîte o jumătate de rublă.

— Mai bine aţi bate-o pe-a lui Ilin, lăsaţi-mă pe mine deoparte, replică moşierul. Într-adevăr, cărţile lui Ilin pierdeau mai des decît ale celorlalţi. Acesta rupea nervos pe sub masă cartea care pierduse şi alegea alta, cu mîini tremurînde. Turbin se ridică de pe sofa şi îl rugă pe grec să-i cedeze locul de lîngă bancher. Grecul se mută în altă parte, iar contele, aşezîndu-se pe scaunul lui, începu să se uite insistent la mîinile lui Luhnov, fără să-l scape din ochi.

— Ilin! strigă el deodată cu vocea lui obişnuită, care, fără voia lui, le acoperea pe toate celelalte, de ce joci mereu aceeaşi carte? Nu ştii să joci!

— Oricum aş juca, totuna-i.

— Aşa ai să pierzi cu siguranţă. Lasă-mă să joc în locul tău.

— Iartă-mă, te rog, dar întotdeauna joc singur. Joacă pentru tine, dacă vrei.

— Am mai spus că n-am să joc, vreau să joc pentru tine. Mi-e ciudă că pierzi.

— Se pare că asta mi-e soarta!

Contele tăcu şi, sprijinindu-se în cot, începu din nou să privească insistent la mîinile bancherului.

— Oribil! exclamă el deodată, tare şi tărăgănat.

Luhnov îi aruncă o privire.

— Oribil, oribil! spuse Turbin şi mai tare, uitîndu-se drept în ochii lui Luhnov. Jocul continua.

— Nu-i bine! zise din nou contele chiar în clipa în care Luhnov bătuse o carte mare a lui Ilin.

— Ce nu vă convine, conte? întrebă, politicos şi indiferent, bancherul.

— Faptul că îi cedezi lui Ilin „simplele“ şi baţi dublele. Iată ce e oribil.

Luhnov ridică uşor din umeri şi din sprîncene, dînd a înţelege că trebuie să te supui întru totul soartei şi să joci mai departe.

— Blücher! Aici! strigă contele, ridicîndu-se, şo pe el! adăugă el iute.

Lovindu-se din grabă cu spatele de canapeaua de sub care ieşise şi gata-gata să-l răstoarne pe ofiţerul de garnizoană, Blücher o zbughi spre stăpînul său şi, uitîndu-se în jur şi dînd din coadă, începu să mîrîie, de parcă ar fi întrebat: „Cine spune grosolănii aici? Ia zi!“.

Luhnov puse cărţile de joc pe masă şi se feri într-o parte, cu scaun cu tot.

— Aşa nu se poate juca, zise el. Detest cîinii. Ce fel de joc e ăsta, cu o haită de cîini adusă aici?

— Mai ales cîini de felul ăstora. Li se spune lipitori, dacă nu mă înşel, îi ţinu isonul ofiţerul de garnizoană.

— Ce facem, jucăm sau nu, Mihailo Vasilievici? spuse Luhnov gazdei.

— Nu ne deranja, conte, te rog! i se adresă Ilin lui Turbin.

— Vino puţin încoace, zise Turbin, luîndu-l pe Ilin de braţ şi mergînd cu el în spatele unui paravan.

De acolo se auzeau perfect cuvintele contelui, care vorbea cu vocea lui obişnuită. Glasul lui însă se auzea întotdeauna şi de la trei camere distanţă.

— Ce-i cu tine, ţi-ai pierdut minţile? Nu vezi că domnul acesta cu ochelari este un trişor de prima clasă?

— Încetează! Ce vorbe sînt astea?

— Nici un „încetează“. Îţi spun să renunţi. Nu că mi-ar păsa, altă dată te-aş fi jecmănit eu însumi. Acum însă îmi pare rău că te laşi jefuit. Nu cumva ai la tine şi bani de la Trezorerie?

— Nici vorbă! De unde ai scos-o şi pe asta?

— Am bătut şi eu drumul ăsta, frăţioare, aşa că ştiu bine toate şmecheriile trişorilor. Îţi spun că tipul cu ochelari e trişor. Las-o baltă, te rog. Te rog ca pe un prieten.

— Bine, mai fac un tur şi ies din joc.

— Ştiu eu ce înseamnă „doar un tur“. Dar hai să vedem.

Cei doi se întoarseră la masa de joc. Toate cărţile jucate de Ilin fură bătute, astfel că în final pierdu foarte mult.

Turbin îşi puse mîinile în mijlocul mesei.

— Şi cu asta basta! Să mergem.

— Nu, încă nu pot, lasă-mă, te rog, zise cu ciudă Ilin, amestecînd cărţile îndoite şi fără să se uite la Turbin.

— Atunci, naiba să te ia! N-ai decît să pierzi, dacă aşa îţi place, eu trebuie să plec. Zavalşevski! Să mergem la mareşalul nobilimii.

Cei doi ieşiră. Toată lumea tăcea, iar Luhnov începu să împartă cărţile numai după ce zgomotul paşilor celor doi şi al ghearelor lui Blücher se stinse pe coridor.

— Aprig om! zise moşierul rîzînd.

— De acum n-o să ne mai deranjeze, se grăbi să mormăie ofiţerul de garnizoană.

Şi jocul continuă.

IV

Orchestra, alcătuită din iobagii mareşalului nobilimii, stînd în picioare în cămara golită anume pentru bal, cu mînecile surtucelor suflecate, începu să cînte, la un semnal, vechea poloneză, Aleksander, Elisaveta. În lumina vie şi plăcută a lumînărilor de ceară, pe parchetul salonului, perechile prinseseră să alunece în paşi de dans, în diverse combinaţii şi permutări: erau acolo un general-guvernator din vremea Ecaterinei a II-a, cu o stea la piept, la braţ cu soţia uscăţivă a mareşalului nobilimii, mareşalul nobilimii la braţ cu soţia guvernatorului şi alte persoane de vază din partea locului şi partenerele lor, cînd în salon intră Zavalşevski, într-un frac albastru, cu guler înalt şi mîneci bufante la umeri, purtînd jambiere şi pantofi, răspîndind în jur aroma parfumului de iasomie cu care îşi stropise din abundenţă mustăţile, reverele şi batista, însoţit de un husar chipeş în pantaloni de călărie albaştri mulaţi pe picior şi cu o scurtă roşie aruncată peste umăr, brodată cu fir de aur, pe care atîrnau crucea Sfîntului Vladimir şi o medalie de la 1812. Contele nu era prea înalt, însă avea o statură bine şi armonios proporţionată. Ochii de un albastru deschis şi foarte strălucitori şi părul castaniu, destul de lung şi buclat, dădeau un aer aparte frumuseţii lui. Venirea contelui la bal era aşteptată: tînărul cel chipeş care îl văzuse la hotel îl înştiinţase pe mareşalul nobilimii. Impresia produsă de această veste a fost diferită, dar, în mare, nu tocmai binevoitoare. „O să ne ia în rîs băietanul ăsta“, erau de părere bătrînele şi bărbaţii. „Dacă o să mă răpească?“, se îngrijorau mai mult sau mai puţin tinerele doamne şi domnişoare.

Îndată ce se termină poloneza şi perechile îşi terminară reverenţele reciproce, despărţindu-se din nou în şiruri de femei şi bărbaţi, Zavalşevski, fericit şi mîndru, îl conduse pe conte la stăpîna casei. Pe soţia mareşalului nobilimii o trecu un fior la gîndul că husarul ar putea s-o expună vreunui scandal public. Întorcîndu-se trufaşă şi dispreţuitoare spre el, spuse: „Foarte încîntată! Sper că veţi dansa“ şi îl privi cu neîncredere, cu o expresie care parcă spunea: „Dacă ai să jigneşti vreo femeie, eşti un ticălos“. Însă contele îi birui în aşa măsură temerile prin amabilitatea, politeţea, frumuseţea şi veselia sa, încît peste cinci minute expresia de pe faţa soţiei mareşalului nobilimii parcă le spunea tuturor celor din jur: „Mă pricep eu să manevrez domni de felul lui. Acum a înţeles cu cine are de-a face şi o să fie curtenitor cu mine toată seara“. Însă tocmai atunci de conte se apropie guvernatorul care îl cunoştea pe tatăl lui. Acesta îl luă deoparte cu un aer binevoitor şi începu să-i vorbească, ceea ce linişti şi mai mult înalta societate a guberniei, ridicîndu-l pe conte în ochii ei. Apoi Zavalşevski îl prezentă surorii sale, o văduvă tînără şi plinuţă, care-l fixa pe conte cu ochii ei negri şi mari încă de la intrarea lui în salon. Contele o invită pe văduvă la valsul pe care muzicanţii abia începuseră să-l cînte şi prin măiestria sa în ale dansului învinse complet părerile preconcepute ale tuturor.

— E un maestru la dans! zise o moşiereasă corpolentă, urmărind picioarele în pantaloni albaştri de călărie care apăreau fulgerător ici şi colo prin salon şi numărînd în gînd: un-doi-trei, un-doi-trei… – un adevărat maestru!

— Cum îşi mişcă picioarele, parcă ar trage tighele, zise o altă musafiră, în trecere prin oraş, considerată o persoană de prost gust de societatea din gubernie. Cum de nu-i atinge pe ceilalţi cu pintenii? Uluitor, cîtă agilitate!

Contele îi eclipsase prin măiestria dansului său pe trei dintre cei mai buni dansatori din gubernie: pe aghiotantul guvernatorului, un ins înalt cu părul blond spălăcit, care se remarca prin rapiditatea cu care dansa şi prin cît de aproape îşi ţinea partenera, pe cavaleristul care se legăna graţios în timpul dansului şi bătea des, dar uşurel din tocuri şi pe un civil despre care toată lumea spunea că, deşi nu-l prea duce capul, este un dansator excelent şi sufletul tuturor balurilor. Într-adevăr, de la începutul balului şi pînă la sfîrşit, civilul acesta le-a invitat pe toate doamnele la rînd, după cum stăteau aşezate pe scaune şi a dansat tot timpul. Se oprea doar cînd şi cînd ca să-şi şteargă faţa leoarcă de sudoare, dar veselă, cu o batistă fină. Contele îi eclipsă pe toţi şi dansă cu toate cele trei doamne mai importante: una trupeşă, bogată, frumoasă şi proastă, alta de statură mijlocie – uscăţivă, nu prea frumoasă, însă elegant îmbrăcată, şi una mărunţică – o doamnă urîtă, însă foarte inteligentă. Dansă şi cu altele, cu toate cele frumuşele, şi nu erau puţine. Cel mai mult însă îi plăcu văduva, sora lui Zavalşevski, cu care dansă şi cadrilul, şi ecoseza şi mazurca. În timpul cadrilului, cînd se plecară unul în faţa celuilalt, îi făcu o mulţime de complimente, comparînd-o cu Venus şi cu Diana, cu un trandafir şi cu încă nu ştiu ce floare. Însă la toate aceste amabilităţi, micuţa văduvă nu făcea decît să-şi încline gîtul alb, să-şi plece ochii privindu-şi rochia albă de muselină sau mutîndu-şi evantaiul dintr-o mînă într-alta. Iar cînd spunea: „Vai, conte, glumiţi“ etc., în vocea ei uşor guturală suna atîta simplitate plină de candoare şi atîta prostie delicioasă, încît privind-o chiar îţi trecea prin minte că nu este o femeie, ci o floare, şi nu un trandafir, ci o floare necunoscută, sălbatică, alb-trandafirie, învoaltă şi fără miros, care se ivise singuratică dintr-un troian de zăpadă imaculată, undeva într-un ţinut foarte îndepărtat.

Amestecul de naivitate cu lipsa oricărui convenţionalism şi cu frumuseţea ei proaspătă îl tulburară pe conte într-un chip atît de ciudat, încît de cîteva ori, în pauzele din timpul conversaţiei, cînd el privea tăcut în ochii ei sau îi admira liniile minunate ale mîinilor şi ale gîtului, îl năpădi o dorinţă năvalnică s-o cuprindă în braţe şi s-o acopere cu sărutări, pornire pe care şi-o stăpîni cu greu. Văduvioara observa cu plăcere impresia pe care o producea, însă ceva începea să o neliniştească şi să o sperie în purtarea contelui, deşi tînărul husar, cu amabilităţile sale servile, arăta un respect care în zilele noastre ar fi putut părea excesiv de dulceag. Acesta alergă să-i aducă lapte cu migdale, îi ridică batista, smulse scaunul din mîinile unui tînăr moşier scrofulos, care se învîrtea şi el în jurul ei, ca să i-l ofere mai repede şi tot aşa.

Văzînd că manierele de salon, la modă în vremea aceea, n-o impresionau prea mult pe doamnă, încercă s-o amuze povestindu-i anecdote nostime. O asigură că la porunca ei ar fi gata să stea în cap, să cînte ca un cocoş, să sară pe fereastră sau să se arunce într-o copcă tăiată în gheaţă. Stratagema asta îi reuşi de minune: văduva se înveseli, izbucni în hohote de rîs, dezvelindu-şi minunaţii dinţi albi, şi se arătă încîntată de cavalerul ei. Cu fiecare clipă, contele o plăcea tot mai mult, astfel încît spre sfîrşitul cadrilului ajunse sincer îndrăgostit.

Cînd, după cadril, de văduvă se apropie vechiul ei admirator, fiul de optsprezece ani, fără nici o ocupaţie, al celui mai bogat moşier, tînărul scrofulos din mîinile căruia Turbin smulsese scaunul, ea îl primi destul de rece, fără să-i arate nici măcar a zecea parte din sfiala care o încercase în prezenţa contelui.

— Frumos vă şade, îi spuse ea uitîndu-se între timp la spinarea lui Turbin şi încercînd să-şi dea seama cam de cîţi arşini de şnur de aur fusese nevoie pentru toată tunica lui, tare frumos: mi-aţi promis că o să treceţi pe la mine şi o să-mi aduceţi bomboane.

— Păi am trecut, Anna Feodorovna, însă eraţi plecată. V-am lăsat cele mai bune bomboane, zise tînărul care, în pofida staturii sale înalte, avea un glas piţigăiat.

— Mereu găsiţi o scuză! N-am nevoie de bomboanele dumneavoastră. Vă rog să nu vă gîndiţi că…

— Văd, Anna Feodorovna, că v-aţi schimbat atitudinea faţă de mine şi ştiu şi de ce. Numai că nu e bine aşa, adăugă el, însă nu-şi termină discursul, pesemne din pricina emoţiei puternice care făcea ca buzele să-i tremure într-un chip ciudat.

Anna Feodorovna nu-l asculta, urmărindu-l cu privirea pe Turbin.

Mareşalul nobilimii, stăpînul casei, un bătrîn impunător, solid şi ştirb, se apropie de conte şi, luîndu-l de braţ, îl invită în cabinet să fumeze şi să bea ceva. De cum ieşi Turbin, Anna Feodorovna simţi că nu mai avea nici un motiv să rămînă în salon, aşa că, luîndu-şi de braţ prietena, o domnişoară bătrînă şi uscăţivă, se duse cu ea în camera de toaletă.

— Ce părere ai? E drăguţ? întrebă domnişoara.

— Da, numai că se ţine scai de mine, răspunse Anna Feodorovna, apropiindu-se de oglindă ca să vadă cum arată.

Faţa ei strălucea, ochii îi rîdeau, ba chiar se îmbujorase. Deodată, imitînd balerinele pe care le văzuse la ultimele alegeri, se învîrti pe un picior, apoi începu să rîdă cu rîsul ei gutural, dar plăcut, şi execută cîteva sărituri cu genunchii îndoiţi.

— Ce fel de om e? Mi-a cerut un suvenir, îi spuse ea prietenei, numai că n-o să capete ni-i-mic, cîntă ea ultimul cuvînt, ridicînd unul din degetele mîinii în mănuşă din piele de căprioară, lungă pînă la cot…

În cabinetul unde mareşalul nobilimii îl adusese pe Turbin, se aflau cîteva feluri de vodcă, lichioruri, gustări şi şampanie. În fumul de ţigară ce plutea peste tot, nobilii discutau despre alegeri, stînd jos sau plimbîndu-se prin odaie.

— Odată ce distinsa nobilime din judeţul nostru l-a onorat alegîndu-l, zise ispravnicul proaspăt ales care se cam cherchelise, n-ar fi trebuit să lipsească societatea de prezenţa lui, nicidecum n-ar fi trebuit să…

Venirea contelui întrerupse conversaţia. Toţi se ridicară pentru prezentări, iar ispravnicul îi strînse deosebit de călduros mîna cu amîndouă mîinile şi îl rugă de cîteva ori să nu-l refuze şi să meargă cu toţii, după bal, la o cîrciumă nouă, unde el va oferi o masă şi unde vor cînta ţiganii. Contele promise să vină negreşit şi bău împreună cu el cîteva pahare de şampanie.

— De ce nu dansaţi, domnilor? întrebă el înainte de a ieşi din cameră.

— Nu sîntem dansatori, răspunse ispravnicul rîzînd, ne atrage mai mult vinul, conte… De altfel, conte, toate domnişoarele astea au crescut sub ochii mei! Mai dansez şi eu uneori o ecoseză… încă mai pot, conte…

— Atunci să mergem să dansăm, zise Turbin, să ne distrăm înainte de a ne duce la ţigani.

— De acord, să mergem, domnilor! Să-l înveselim pe stăpînul casei.

Şi vreo trei nobili cu feţele roşii, care băuseră de la începutul balului în cabinet, îşi puseră mănuşile negre sau pe cele croşetate din mătase, pregătindu-se să meargă împreună cu contele în salon. Chiar în clipa aceea fură reţinuţi de tînărul scrofulos, palid ca varul şi abia ţinîndu-şi lacrimile, care se apropie de Turbin.

— Credeţi că dacă sînteţi conte aveţi dreptul să mă împingeţi aşa, ca la piaţă, zise el pe nerăsuflate. Nu e politicos…

Buzele care începuseră să-i tremure fără voia lui îi opriră din nou şuvoiul de vorbe.

— Ce-ai spus? strigă Turbin încruntîndu-se brusc. Ce-ai spus? Mucosule! urlă el apucîndu-l de mînă şi strîngîndu-l pînă cînd tînărului îi năvăli sîngele în faţă, nu atît de ciudă, cît de frică. Ce, vrei să te baţi în duel? Sînt la dispoziţia dumitale.

Abia apucă Turbin să dea drumul mîinilor pe care le strînsese atît de tare, că doi nobili îl şi prinseră pe tînăr de subsuori, trăgîndu-l spre uşa din spate.

— Ce, ai înnebunit? Pesemne că te-ai îmbătat. O să te spunem lui taică-tu. Ce te-a apucat? îl bombăneau ei.

— Nu m-am îmbătat, el se împinge şi nu-şi cere scuze. E un porc! Asta e! protesta cu glas piţigăiat tînărul, care acum plîngea de-a binelea.

Dar nu-l ascultă nimeni şi îl duseră acasă.

— Nu-l luaţi în seamă, conte! căutau să-l convingă pe Turbin şeful de poliţie şi Zavalşevski. E un copil care încă o mai încasează acasă, are şaisprezece ani. Nu ştiu ce l-a apucat. Iar tatăl lui e un om atît de respectabil, e candidatul nostru.

— Ei bine, naiba să-l ia, dacă nu vrea…

Şi contele se întoarse în salon şi, ca mai devreme, dansă vesel ecoseza cu drăgălaşa văduvioară, rîzînd cu poftă şi urmărind paşii pe care îi executau domnii care ieşiseră cu el din cabinet. Începu să rîdă în hohote, de răsună tot salonul, cînd ispravnicul alunecă şi se întinse cît era de lung în mijlocul dansatorilor.

V

În timp ce contele era în cabinet, Anna Feodorovna se apropie de fratele ei şi gîndindu-se, nu se ştie de ce, că ar trebui să se prefacă că n-o prea interesează contele, începu să-l întrebe: „Ia spune-mi, frate, cine e husarul care a dansat cu mine?“. Cavaleristul îi explică surorii sale cît putu mai bine ce om mare era acest husar, povestindu-i apoi că Turbin rămăsese aici doar pentru că pe drum i se furaseră banii şi că el însuşi îi dăduse cu împrumut o sută de ruble, însă suma era prea mică, aşa că ar fi bine dacă şi ea i-ar mai da vreo două sute. Zavalşevski o rugă să nu vorbească nimănui despre asta, mai ales contelui. Anna Feodorovna făgădui să-i trimită banii chiar azi şi să păstreze secretul, însă în timp ce dansa ecoseza, o copleşi dorinţa de a-i oferi ea însăşi contelui oricîţi bani ar vrea acesta. După ce ezită un timp, se îmbujoră şi, în cele din urmă, făcîndu-şi curaj, trecu la subiect.

— Conte, fratele meu mi-a spus că pe drum aţi avut un necaz şi că acum nu mai aveţi bani. Dacă sînteţi în nevoie, n-aţi vrea să acceptaţi un împrumut de la mine? Aş fi foarte bucuroasă.

Dar rostind aceste cuvinte, Anna Feodorovna se sperie brusc şi roşi. Toată buna dispoziţie pieri pe dată de pe chipul contelui.

— Fratele dumneavoastră e un prost! zise el tăios. Ştiţi că dacă un bărbat e jignit de un alt bărbat, cei doi se bat în duel, dar ştiţi ce face un bărbat cînd e jignit de o femeie?

Bietei Anna Feodorovna i se înroşiră gîtul şi urechile de ruşine. Îşi plecă ochii şi nu răspunse.

— O sărută în văzul tuturor, zise contele încetişor, aplecîndu-se la urechea ei. Daţi-mi voie să vă sărut măcar mînuşiţa, adăugă el încet după o lungă tăcere, făcîndu-i-se milă de stinghereala doamnei sale.

— Oh, în nici un caz acum, rosti Anna Feodorovna, oftînd din greu.

— Atunci cînd? Mîine plec devreme… Iar dumneavoastră îmi sînteţi datoare.

— Se pare că e cu neputinţă, spuse Anna Feodorovna, zîmbind.

— E de ajuns să-mi îngăduiţi să găsesc un prilej de a vă întîlni azi, ca să vă sărut mînuşiţa. Îl găsesc eu.

— Cum o să-l găsiţi?

— Nu vă priveşte. Ca să vă pot vedea, orice e cu putinţă pentru mine… E bine aşa?

— E bine.

Ecoseza se termină, mai dansară o mazurcă la care contele făcu minuni, prinzînd batiste, aşezîndu-se într-un genunchi şi lovind din pinteni într-un chip deosebit, ca la Varşovia, astfel încît toţi bătrînii care jucau boston îşi părăsiră mesele de joc şi veniră în salon să vadă dansul. Pînă şi cavaleristul, cel mai bun dansator, se recunoscu învins. După cină, se mai dansă Grossvater şi apoi oaspeţii începură să plece. În tot acest timp, contele nu-şi lua ochii de la văduvioară. Nu se prefăcuse cînd spusese că de dragul ei era gata să se arunce chiar şi într-o copcă. Să fi fost o toană, iubire sau încăpăţînare? Cu siguranţă însă în seara aceea toate forţele lui sufleteşti se concentraseră într-o singură dorinţă – s-o întîlnească şi s-o iubească. Îndată ce observă că Anna Feodorovna îşi ia rămas-bun de la stăpîna casei, contele o porni în fugă spre camera valeţilor, iar de acolo, fără şubă, în curte, spre locul unde aşteptau echipajele.

— Trăsura Annei Feodorovna Zaiţeva! strigă el.

O trăsură înaltă cu felinare, de patru locuri, se urni din loc şi se apropie de intrare.

— Opreşte! îi strigă el vizitiului, alergînd spre trăsură prin zăpada care îi ajungea pînă la genunchi.

— Ce doriţi? întrebă vizitiul.

— Trebuie să intru, răspunse contele, deschizînd din mers uşile trăsurii şi căznindu-se să urce din mers. Stai pe loc, drace! Nerodule!

— Vaska! Stai! strigă vizitiul surugiului călare pe calul înaintaş. Cupeul se opri. De ce intraţi într-o trăsură străină? Este trăsura doamnei Anna Feodorovna, nu a Domniei Voastre.

— Ia mai taci, imbecilule! Uite, ţine o rublă şi dă-te jos să închizi portiera, zise contele.

Însă cum vizitiul nu se urnea, contele ridică singur scăriţa şi, deschizînd fereastra, închise cu greu portiera. În cupeu, ca în toate trăsurile vechi, mai ales în cele capitonate cu ceapraz galben, mirosea a mucegai şi a păr ars. Contele, care-şi înfundase picioarele pînă la genunchi în zăpada ce acum se topea, şi le simţea îngheţate în cizmele şi în pantalonii subţiri de călărie, iar frigul îi pătrunsese tot corpul. Vizitiul bombănea pe capră şi parcă se pregătea să coboare. Contele însă nu auzea şi nu simţea nimic. Faţa îi ardea şi inima îi bătea cu putere. Se prinse bine de cureaua galbenă, scoase capul pe fereastra laterală şi toată viaţa lui se concentră într-o aşteptare încordată care nu dură prea mult. La intrare cineva strigă „Cupeul doamnei Zaiţeva!“, vizitiul trase de hamuri, trăsura începu să se legene pe arcurile înalte, în timp ce ferestrele luminate ale casei se porniră să alunece repede una după alta prin faţa geamurilor trăsurii.

— Ia seama că, dacă eşti canalie şi-i spui lacheului că mă aflu aici, zise contele, scoţînd capul prin fereastra din faţă, spre vizitiu, te stîlcesc în bătaie, iar dacă nu-i spui, mai capeţi zece ruble.

Abia apucă să lase jos fereastra, că trăsura începu să se legene şi mai tare şi apoi se opri. Contele se ghemuise într-un colţ, ţinîndu-şi respiraţia, ba chiar închise ochii, într-atît se temea că, din cine ştie ce motiv, aşteptarea lui pătimaşă ar putea fi zădărnicită. Uşa trăsurii se deschise, treptele scăriţei se lăsară cu zgomot în jos, una după alta, se auzi un foşnet de rochie şi în aerul închis al trăsurii se răspîndi dintr-odată mireasma parfumului de iasomie. Picioruşe sprintene urcară repede scăriţa şi Anna Feodorovna, atingînd piciorul contelui cu poala mantoului desfăcut, se lăsă în tăcere, dar răsuflînd greu, pe banchetă, lîngă el.

Dacă l-a văzut sau nu, nu poate şti nimeni, nici măcar Anna Feodorovna. Dar cînd el îi luă mîna spunîndu-i, „ei bine, acum am să vă sărut mîna“, ea nu se arătă prea înfricoşată, nu răspunse nimic, însă îi întinse mîna pe care contele o acoperi cu sărutări mult mai sus de marginea mănuşii. Trăsura o porni din loc.

— Spune ceva. Nu te-ai supărat? o întrebă el.

Ea se lipi tăcută de colţul unde stătea, însă deodată începu să plîngă şi-şi lăsă capul pe pieptul lui.

VI

Ispravnicul de curînd ales împreună cu prietenii săi, cavaleristul şi alţi nobili, beau şi ascultau de mult cîntecele ţiganilor, cînd contele, în şuba din blană de urs acoperită cu postav albastru, care îi aparţinuse răposatului soţ al Annei Feodorovna, se alătură grupului lor.

— Tătucule, Luminăţia Voastră, de cînd vă aşteptăm! exclamă un ţigan negricios şi saşiu, dezvelindu-şi dinţii strălucitori, întîmpinîndu-l chiar din uşă şi repezindu-se să-i scoată şuba. Nu ne-am mai văzut din Lebedian… Stioşka s-a uscat de dorul dumneavoastră…

Stioşka, o ţigăncuşă tînără şi zveltă, cu bujori de un roşu cărămiziu pe faţa-i oacheşă, cu ochi negri, strălucitori şi adînci, umbriţi de gene lungi, îi ieşi şi ea în întîmpinare.

— O, conte, drăguţule! Comoara mea! Ce bucurie! rosti ea printre dinţi cu un zîmbet vesel.

Iliuşka îi ieşi şi el în întîmpinare, prefăcîndu-se bucuros nevoie mare. Bătrînele, nevestele şi fetişcanele săriră şi ele de la locurile lor şi-l înconjurară pe oaspete. Unii se socoteau cumetrii lui, alţii – fraţi de cruce.

Pe ţigăncile tinere, Turbin le sărută pe buze, bătrînele şi bărbaţii îi sărutară umărul şi mîna. Şi nobilii se bucurau mult de venirea lui, mai ales că petrecerea, după ce fusese în toi, cam începuse să lîncezească. Fiecare începuse să se simtă ghiftuit. Vinul, după ce le aţîţase simţurile, începea să le cadă greu la stomac. Toţi îşi epuizaseră talentele şi acum se uitau plictisiţi unii la alţii; toate cîntecele fuseseră cîntate şi acum li se învălmăşeau în cap într-un soi de buimăceală zgomotoasă. Orice ispravă, oricît ar fi fost ea de ciudată şi de îndrăzneaţă, nu mai părea nimănui atrăgătoare sau amuzantă. Ispravnicul, lungit pe jos într-o poză jenantă, la poalele rochiei unei bătrîne, începu să dea din picioare şi să strige:

— Şampanie!… A venit contele!… Şampanie!… A sosit!… Ei, să vină şampania!… O să mă scald în şampanie, o să mă scald… Domnilor nobili! Îmi place societatea rafinată a nobililor!

Şi cavaleristul era ameţit, însă o arăta în alt chip. Şedea pe o canapea într-un colţ, lipit de o ţigancă înaltă şi frumoasă, Liubaşa, şi, simţind că ameţeala îi înceţoşează vederea, clipea des din ochi, bătea din palme, dădea din cap. Repeta în şoaptă aceleaşi cuvinte şi încerca s-o înduplece pe ţigancă să fugă cu el. Liubaşa îl asculta zîmbind, de parcă ceea ce-i spunea el era foarte amuzant şi cumva trist, şi arunca din cînd în cînd cîte o privire bărbatului ei, Saşka cel saşiu, care stătea dincolo de un scaun în faţa ei, iar ca răspuns la declaraţiile de dragoste ale cavaleristului se pleca spre urechea lui, rugîndu-l să-i cumpere pe ascuns, fără ştirea nimănui, parfum şi o panglică.

— Ura! strigă cavaleristul cînd intră contele.

Un tînăr chipeş, cu un aer preocupat, umbla cu paşi apăsaţi încoace şi încolo prin încăpere, fredonînd motive din Răpirea din serai. Un bătrîn tată de familie, atras să vină la ţigani de rugăminţile stăruitoare ale nobililor, care îi spuseseră că fără el totul n-ar avea nici un haz şi atunci nu mai mergeau nici ei, stătea lungit pe o canapea, unde se trîntise îndată ce venise, uitat de toată lumea. Un funcţionar, pe care-l găsiseră acolo, îşi scosese fracul, îşi pusese picioarele pe masă şi-şi ciufulea părul, arătînd că chefuieşte pe cinste. Abia intră contele, că îşi descheie gulerul cămăşii şi îşi cocoţă picioarele şi mai sus pe masă. Cu venirea contelui petrecerea se însufleţi.

Ţigăncile, care se împrăştiaseră prin încăpere, se adunară din nou în cerc. Contele o luă pe genunchi pe Stioşka, solista corului, şi porunci să se mai aducă şampanie.

Iliuşka se aşeză cu chitara în faţa cîntăreţei şi începu pliaska, adică o suită de cîntece ţigăneşti: Tot pe drum mergînd…, Ei, husarilor…, Mă auzi, mă înţelegi… etc., în ordinea ştiută. Stioşka cînta minunat. Vocea ei de contralto, unduioasă, sonoră, care se revărsa din piept, zîmbetul ei în timp ce cînta, ochii care rîdeau pătimaş şi picioruşul, care bătea de la sine tactul melodiei, chiotul ei plin de disperare înainte de intrarea corului – toate acestea făceau să vibreze o coardă sonoră, rareori atinsă. Se vedea că îşi trăia cu toată fiinţa ei cîntecele. Iliuşka, o acompania la chitară zîmbind, îşi mlădia spatele şi-şi mişca picioarele, arătîndu-şi participarea cu toată făptura lui, se uita ţintă în ochii ei, de parcă ar fi auzit cîntecul pentru prima oară, îşi pleca şi-şi ridica atent capul, pătruns de muzică. Apoi, la ultima notă prelungă a cîntecului, se îndreptă dintr-odată şi, parcă simţindu-se deasupra a tot ce e pe lume, ridică chitara cu piciorul, cu un gest hotărît şi trufaş, o răsuci, bătu din tocuri, îşi scutură pletele şi, încruntîndu-se, îşi îndreptă privirea spre cor. Trupul lui întreg, cu fiece vinişoară, de la gît pînă-n călcîie, începu să joace… Şi în aer se revărsară douăzeci de voci energice, năvalnice, fiecare străduindu-se din răsputeri să preia melodia de la celelalte cît mai straniu şi mai neobişnuit cu putinţă. Bătrînele săltau pe scaune, fluturîndu-şi batistele şi dezvelindu-şi dinţii, chiuiau în tactul cîntecului, una mai tare decît alta. Başii, plecîndu-şi capetele şi încordîndu-şi gîturile, zumzăiau stînd în picioare în spatele scaunelor.

Cînd Stioşka lua notele de sus, Iliuşka îşi apropia chitara de ea, parcă vrînd s-o ajute, iar tînărul cel chipeş ţipa extaziat că iată, acum, urmau bemolii.

Începură să cînte melodia unui dans şi Duniaşa făcu un tur, scuturîndu-şi umerii şi sînii şi învîrtindu-se prin faţa contelui, apoi plecă plutind mai departe. Turbin sări din locul lui, îşi scoase tunica şi, rămas într-o cămaşă roşie, intră semeţ în joc alături de ţigancă, dansînd în tact cu ea şi executînd cu picioarele nişte figuri atît de uimitoare, încît ţiganii se porniră să schimbe priviri între ei, zîmbind admirativ.

Ispravnicul, aşezat turceşte, se lovea cu pumnul în piept şi striga: „Vivat!“, după care, apucîndu-l pe conte de picior, începu să-i povestească cum că avea două mii de ruble, dar că acum îi mai rămăseseră doar cinci sute şi că poate face tot ce-i trece prin cap, numai să-i permită contele. Bătrînul tată de familie se trezise şi voia să plece, însă nu-l lăsară. Tînărul cel chipeş o implora pe o ţigancă să danseze cu el un vals. Cavaleristul, dorind să se laude cu prietenia contelui, se ridică din colţul lui şi îl îmbrăţişă pe Turbin.

— Ah, dragul meu, zise el, de ce-ai plecat de la noi! Ia zi! Contele tăcea, cu gîndul, pare-se, în altă parte. Pe unde ai umblat? Ei, conte viclean, ştiu eu unde ai fost.

Dintr-un motiv sau altul, lui Turbin nu-i plăcu această familiaritate. Se uită fără să zîmbească drept în ochii cavaleristului şi îi aruncă deodată pe şleau o înjurătură atît de urîtă şi de grosolană, încît cavaleristul se întristă şi multă vreme şovăi dacă să ia în glumă sau în serios o asemenea insultă. În cele din urmă, hotărî că fusese o glumă, zîmbi şi se întoarse la ţiganca lui, asigurînd-o că se va însura neapărat cu ea după Paşte. Începu un alt cîntec, al treilea, mai dansară o dată, se mai cîntă un Mulţi ani trăiască! şi toată lumea părea că se distrează. Şampania nu se isprăvise. Contele bea în neştire. Ochii parcă i se umeziseră, dar nu se clătina, dansa mai bine, vorbea mai ferm, ba chiar o acompanie pe Stioşka, împreună cu corul, cînd aceasta cîntă Al iubirii dulce zbucium. În toiul dansului, proprietarul cîrciumei veni să-i roage pe oaspeţi să plece pe la casele lor, căci trecuse de ora două.

Contele îl prinse pe patron de guler şi îi porunci să danseze căzăceşte. Patronul se împotrivi. Contele apucă o sticlă de şampanie şi, răsturnîndu-l pe negustor cu picioarele în sus, porunci să fie ţinut aşa, apoi în hohotele de rîs ale celorlalţi, vărsă încetişor pe el toată sticla.

Se lumina de ziuă. Toţi, în afară de conte, erau palizi şi morţi de oboseală.

— Totuşi a venit timpul să plec la Moscova, zise el deodată, ridicîndu-se. Să mergem cu toţii la mine, băieţi. Mă conduceţi… şi bem un ceai împreună.

Toţi cei de faţă acceptară, cu excepţia moşierului, care adormise şi pe care-l lăsară acolo, se înghesuiră în cele trei sănii de la intrare şi o porniră spre hotel.

VII

— Să fie înhămaţi caii! strigă contele intrînd în salonul hotelului, împreună cu toţi musafirii şi ţiganii.

— Saşka! Nu Saşka ţiganul, ci al meu, spune-i căpitanului de poştă că îl fac una cu pămîntul dacă nu-s buni caii. Şi adu-ne ceai. Zavalşevski! Ocupă-te de ceai, iar eu am să trec pe la Ilin, să văd ce face, adăugă Turbin.

Ieşi în coridor şi se îndreptă spre camera ulanului.

Ilin numai ce terminase o partidă de cărţi, la care pierduse totul pînă la ultima copeică, şi acum zăcea cu faţa în jos pe canapeaua veche umplută cu păr de cal şi smulgea fire de păr prin crăpătura pînzei, le ducea la gură, le rupea cu dinţii şi apoi le scuipa. Cele două lumînări de seu, dintre care una arsese pînă la hîrtia fitilului, aşezate pe masa pe care rămăseseră împrăştiate cărţile de joc, se luptau fără vlagă cu lumina dimineţii ce pătrundea pe fereastră. Mintea ulanului părea golită de gînduri: ceaţa deasă a patimii pentru joc îi întuneca toate posibilităţile spirituale. Nici măcar remuşcări nu avea. Se străduia să se gîndească la ce are de făcut, cum să plece fără un sfanţ, cum să plătească cele cincisprezece mii din banii de la Trezorerie, pierduţi la joc, ce va spune comandantul regimentului, ce va spune mama lui, ce vor spune camarazii săi – dar îl cuprinse o spaimă şi un dezgust faţă de sine însuşi atît de puternice, încît, dorind să uite cumva de toate, se ridică, începu să umble prin cameră, încercînd să păşească numai pe crăpăturile dintre scîndurile duşumelei. Îşi aminti din nou cele mai mărunte amănunte ale jocului abia încheiat: parcă vedea în faţa ochilor că îşi scoate paguba, că trage un nouar, că mizează pe regele de pică două mii de ruble, că la dreapta pică o damă, la stînga un as, la dreapta un rege de caro, şi gata, totul se duce de rîpă. Dar dacă la dreapta ar fi picat un şase, la stînga – un rege de caro, atunci s-ar fi refăcut, ar fi mizat totul la chit şi ar fi cîştigat vreo cincisprezece mii bani gheaţă, şi-ar fi cumpărat un buiestraş de la comandantul regimentului şi încă o pereche de cai, ba chiar şi un faeton şi-ar fi cumpărat. Şi după aceea? Ei da, ce grozav ar fi fost!

Se întinse din nou pe divan şi începu din nou să roadă fire de păr.

„De ce s-o cînta la numărul şapte? se gîndi el. Pesemne e chef la Turbin. Ce-ar fi să merg acolo şi să beau zdravăn?“

Taman atunci intră contele.

— Cum e, frăţioare? Te-a curăţat de bani? Aşa-i? strigă el.

„Am să mă prefac că dorm, îşi spuse Ilin, altfel va trebui să vorbesc cu el, iar eu aş vrea să dorm.“

Turbin însă se apropie de el şi îl mîngîie pe cap.

— Cum e, prietene, te-a curăţat? Ai pierdut? Hai, vorbeşte.

Ilin nu răspunse.

Contele îl trase de braţ.

— Am pierdut. Da’ ce-ţi pasă ţie? mormăi Ilin cu un glas somnoros, indiferent şi nemulţumit, fără să-şi schimbe poziţia.

— Chiar tot?

— Da. Nu-i nici o nenorocire. Am pierdut tot. Şi ce-ţi pasă dumitale?

— Ascultă, spune-mi adevărul, ca unui prieten, zise contele, predispus la duioşii sub influenţa vinului şi continuînd să-l mîngîie pe păr. La drept vorbind, am prins drag de tine. Spune-mi adevărul: dacă ai pierdut banii regimentului, am să te scot din necaz. Altminteri, va fi prea tîrziu… Erau banii regimentului, nu-i aşa?

Ilin sări de pe sofa.

— Dacă vrei să vorbesc, atunci nu vorbi cu mine, pentru că… şi, te rog, nu vorbi cu mine… Un glonţ în frunte – atît mi-a mai rămas! rosti el sincer disperat, luîndu-şi capul în mîini şi izbucnind în plîns, deşi cu o clipă înainte se gîndise cît se poate de liniştit la buiestraşi.

— Ei, te porţi ca o fată mare! Cui nu i s-a întîmplat aşa ceva! nu-i o nenorocire, dar o mai putem rezolva! Aşteaptă-mă puţin aici.

Contele ieşi din încăpere.

— Unde-i camera lui Luhnov, moşierul? îl întrebă el pe un slujitor la hotel.

Acesta se oferi să-l conducă pe conte. Contele, deşi lacheul îi atrase atenţia că boierul abia venise şi se dezbrăca, intră în cameră. Luhnov stătea, în halat, în faţa mesei numărînd cîteva teancuri de bancnote aflate în faţa lui. Pe masă era o sticlă cu vin de Rin care îi plăcea foarte mult. După ce cîştiga, îşi îngăduia asemenea plăceri. Luhnov îl privi pe conte sever şi rece, prin lentilele ochelarilor, de parcă nu l-ar fi recunoscut.

— Se pare că nu mă cunoaşteţi? spuse contele, apropiindu-se de masă cu paşi hotărîţi.

Luhnov îl recunoscu pe conte şi întrebă:

— Ce doriţi?

— Aş vrea să joc cu dumneavoastră, zise Turbin, aşezîndu-se pe canapea.

— Acum?

— Da.

— Altă dată, cu plăcere, conte! Acum sînt obosit şi mă pregătesc de culcare. Nu doriţi nişte vin? E un vinişor bun.

— Iar eu vreau să facem o partidă.

— Azi nu mai sînt dispus să joc. Poate alt domn ar vrea să joace, eu însă, nu, conte! Vă rog să mă scuzaţi.

— Deci nu jucaţi?

Luhnov făcu un gest din umeri care exprima regretul că e incapabil să-i facă pe plac.

— Pentru nimic în lume nu jucaţi?

Luhnov răspunse prin acelaşi gest.

— Dar vă rog foarte mult… Ei, poate, totuşi, jucaţi?…

Tăcere.

— Jucaţi? întrebă contele a doua oară. Aveţi grijă!

Aceeaşi tăcere şi o privire fugară pe deasupra ochelarilor spre faţa contelui care începea să se încrunte.

— Jucaţi sau nu? strigă contele cu glas puternic, lovind cu pumnul în masă atît de tare, încît sticla de vin se răsturnă şi se vărsă. N-aţi cîştigat cinstit, ştiţi asta. Jucaţi? Vă întreb a treia oară.

— Am mai spus că nu. Chiar că e ciudat, conte! Şi nu-i deloc politicos să-i pui omului cuţitul la gît, remarcă Luhnov, fără să-şi ridice ochii.

Urmă o tăcere nu prea îndelungată, timp în care faţa contelui devenea tot mai palidă. Deodată o lovitură cumplită în cap îl năuci pe Luhnov. Acesta căzu pe canapea încercînd să apuce banii şi începu să strige cu un glas ascuţit şi disperat, pe care nu te-ai fi aşteptat să-l auzi de la o persoană întotdeauna calmă şi impunătoare. Turbin adună banii rămaşi pe masă, împinse servitorul care dădea să intre în fugă în ajutorul stăpînului şi ieşi repede din încăpere.

— Dacă doriţi satisfacţie, sînt la dispoziţia dumneavoastră. Mai rămîn în camera mea încă o jumătate de oră, adăugă contele întorcîndu-se la uşa lui Luhnov.

— Escrocule! Tîlharule!… se auzi de acolo. Am să te dau în judecată!

Ilin continua să zacă în camera lui pe canapea, fără să dea importanţă promisiunilor contelui de a-l salva, şi plîngea disperat. Sentimentul acut al realităţii, care, în urma simpatiei pline de duioşie a contelui, ieşise la iveală prin încîlceala stranie de impresii, gînduri şi amintiri ce-i umpleau sufletul, nu-l părăsea. Tinereţea plină de speranţe, onoarea, respectul oamenilor, visurile de iubire şi prietenie – totul era pierdut pentru totdeauna. Izvorul lacrimilor începea să-i sece şi îl cuprindea treptat o stare de disperare, suspect de calmă, iar gîndul la sinucidere nu-i mai trezea repulsie şi groază, ba chiar îl atrăgea tot mai mult. Între timp se auziră paşii apăsaţi ai contelui.

Faţa lui Turbin mai păstra încă urme de mînie, mîinile îi tremurau uşor, însă în ochi îi străluceau o bucurie plină de bunătate şi mulţumirea de sine.

— Uite aici! Am cîştigat! zise el, aruncînd pe masă cîteva teancuri de bancnote. Numără dacă e destul! Şi vino mai repede în salon, pentru că eu o să plec repede, adăugă el, ca şi cum n-ar fi observat emoţia copleşitoare, bucuria şi recunoştinţa de pe faţa ulanului şi, fluierînd un cîntec ţigănesc, ieşi din cameră.

1. Maria Nikolaevna Tolstaia (1830-1912), unica soră a scriitorului, admirată şi de I.S. Turgheniev, a fost căsătorită cu contele Valerian Petrovici Tolstoi (văr îndepărtat). După moartea fiului său Nikolai (în 1879), Maria Nikolaevna a ales drumul căutărilor religioase şi s-a călugărit în 1891, după vizita la mănăstirea Optina Pustîn şi după mai multe întîlniri cu părintele Ambrozie.

2. Denis Vasilievici Davîdov (1784-1839), poet şi husar, generallocotenent, ideolog şi conducător al mişcării de partizani în perioada campaniei lui Napoleon din Rusia. Personajul evocat de Tolstoi în cîntecul ales ca moto la nuvelă este ofiţerul elveţian Antoine Henri Jomini (1779-1869), aflat în serviciul militar rus ca general de infanterie, cunoscut istoric şi teoretician militar, autorul lucrării Consideraţii cu privire la acţiunile militare sau Descriere critică şi comparativă a expediţiilor lui Friedrich şi Napoleon, tradusă în anii 1807-1811 şi dezbătută în Rusia.

3. Chiftele botezate astfel după numele contelui Pojarski sau al Dariei Pojarskaia, proprietara unei cîrciumi din Torjok.

4. Clopoţei făcuţi la Novgorod, foarte preţuiţi, pe seama cărora circulă mai multe legende.

5. Adepţi ai unei doctrine ezoterice, iniţiată de Martinez de Pasqually în 1772.

6. Societate secretă (denumită după organizaţia germană cu acelaşi nume, în traducere, „uniunea virtuţilor“, activă în Prusia în perioada ocupaţiei napoleoniene) ce a acţionat, începînd cu anul 1816, în Moscova şi Petersburg şi într-o serie de oraşe de provincie. Era formată din tineri liberali instruiţi, de origine nobilă, dezamăgiţi de nerealizarea planurilor promise de ţarul Alexandru I. A generat, alături de masoni, „revolta decembriştilor“ (26 decembrie 1825), încercarea de lovitură de stat împotriva guvernării ţarului Nicolae I.

7. Familie nobilă ucraineană, de origine sîrbă, care a jucat un rol important în istoria Rusiei în diverse perioade, începînd cu epoca lui Petru I.

8. Rasă englezească de cîini de pază.

9. Bancnotele de cinci ruble erau albastre

10. Serviciu militar care se ocupa cu achiziţionarea cailor pentru armată.