Zeruya Shalev, Keev

Copyright © Zeruya Shalev

Published by arrangement with The Institute for The Translation of Hebrew Literature

All rights reserved

© 2016 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5930-2

ISBN PDF: 978-973-46-5931-9

ISBN print: 978-973-46-5720-9

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © Katya Yacenco/Shutterstock.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ZERUYA SHALEV s-a născut în anul 1959 în Kinneret, Israel. A absolvit un masterat în domeniul studiilor biblice şi a lucrat ca redactor la Editura Keshet. A publicat mai multe romane, un volum de poezii şi o carte pentru copii. Titlurile sale sînt foarte apreciate de critica literară şi traduse în întreaga Europă. Dintre volumele publicate menţionăm: Viaţa amoroasă (1997), bestsellerul Soţ şi soţie (2000; Polirom, 2008, 2012), Thera (2005; Polirom, 2010) şi Fărîme de viaţă (2011; Polirom, 2012), pentru care în 2014 i-a fost decernat premiul Femina étranger. Zeruya Shalev este de asemenea cîştigătoare a Premiului de Aur şi a Premiului de Platină ale Asociaţiei Editorilor, a Premiilor Corine (2001), Amphi (2003), ACUM (obţinut de trei ori, în 1997, 2003 şi 2005), Wizo (2007) şi a Welt Literaturpreis (2012). Durere este cel de-al cincilea roman al ei.

Pentru Vered Slonim-Nevo

Capitolul întâi

Uite-o că se întoarce şi, deşi a aşteptat-o în toţi anii ăştia, e surprinsă că se întoarce de parcă niciodată n-ar fi părăsit-o, ca şi cum n-ar fi fost fără ea nici o zi, nici o lună, nici un an, şi doar au trecut exact zece ani de atunci. Fiindcă Miki întrebase: „Ţii minte ce dată e azi?“ ca şi când ar fi fost vorba de o zi de naştere sau de aniversarea căsătoriei, şi ea a făcut un efort de memorie – ei se căsătoriseră iarna, se cunoscuseră în iarna de dinainte, copiii s-au născut iarna, nici un eveniment demn de menţionat nu se petrecuse în viaţa lor vara, în ciuda lungimii acestui anotimp care invită parcă la nenumărate evenimente – şi Miki şi-a coborât privirea, arătând cu ochii spre bazinul ei, care, spre profunda-i nemulţumire, se lăţise de-atunci, şi dintr-odată durerea a revenit, şi ea şi-a adus aminte.

Sau mai întâi şi-a adus aminte, şi atunci a revenit durerea? Fiindcă de fapt niciodată nu uitase, şi de aceea nu era vorba de o aducere aminte, ci de retrăirea deplină a acelei clipe arzătoare, a sfâşierii care devenea treptat tot mai reală, a vijeliei de strigoi ai panicii, a paraliziei solemne a tăcerii: nici o zburătoare nu ciripea, nici o pasăre nu zbura, nici un taur nu mugea, nici un înger nu se ruga, marea nu se cutremura, nici un om nu vorbea, lumea fusese redusă la tăcere.

Cu timpul a înţeles că erau acolo de toate în afară de linişte, şi cu toate astea numai liniştea i s-a întipărit în memorie: îngeri muţi se apropie de ea, îi pansează în tăcere rănile, membre smulse ard fără zgomot şi cei cărora le aparţinuseră le privesc cu gurile pecetluite, ambulanţe albe străbat tăcute străzile, uite, către ea pluteşte, parcă înaripată, o targă îngustă, iar ea e ridicată pe braţe şi culcată pe targă, şi clipa aceea în care a fost despărţită de asfaltul încins a fost clipa în care s-a născut durerea.

Născuse doi copii şi totuşi nu a cunoscut-o atunci când s-a ivit deodată, pentru prima oară în toată puterea, sfredelindu-i pântecele, ferestruindu-i oasele, pisându-le într-o pulbere fină, strivindu-i muşchii, rupându-i tendoanele, strivindu-i ţesuturile, sfâşiindu-i nervii, chinuind plămada interioară din care niciodată nu se gândise că e făcut un om. Fiindcă doar ce era mai sus de gât îi deşteptase interesul, ţeasta şi creierul ascuns în interiorul ei, conştiinţa şi înţelepciunea, gândul şi chibzuinţa, opţiunea, identitatea, memoria, iar acum nu mai are nimic în afară de ea însăşi, în afară de ea, în afară de durere.

„Ce s-a-ntâmplat?“, a întrebat el şi deodată i-a fost ruşine. „Ce idiot sunt, n-ar fi trebuit să-ţi aduc aminte“, şi ea s-a rezemat de peretele de lângă uşă, erau gata să iasă din casă, fiecare la munca lui – şi a încercat să arate cu privirea scaunele de bucătărie, şi el s-a grăbit în bucătărie şi i-a adus un pahar cu apă, dar n-a izbutit să-l ţină în mâna care aluneca pe perete.

„Un scaun“, a şuierat printre dinţi, şi el a târât înspre ea un scaun, dar, spre surprinderea femeii, s-a lăsat pe el cu toată greutatea, ca şi cum el ar fi fost cel cuprins acum, pe neaşteptate, de durere, ca şi cum el ar fi fost acolo în dimineaţa aceea, în urmă cu exact zece ani, când suflul puternic al exploziei din autobuzul de alături a aruncat-o din maşină şi a trântit-o pe asfalt. Fiindcă, ce-i drept, dacă n-ar fi fost o schimbare de ultimul moment, el ar fi fost acolo şi nu ea, plutind prin aerul fierbinte ca un imens asteroid, aterizând cu o izbitură printre cadavrele care ardeau.

Chiar, de ce nu fusese el cel care să-i ducă pe copii la şcoală, ca în fiecare dimineaţă? Îşi aminteşte de un telefon urgent de la birou, o defecţiune în program, un sistem întreg care se prăbuşise. Cu toate astea, el avusese totuşi de gând să-i ducă la şcoală cu maşina, dar Omer încă nu era îmbrăcat, sărea în pijama pe patul dublu, şi ea voia să evite plânsete şi dojeni. „Lasă, îi duc eu“, a propus ea, ceea ce n-a împiedicat, fireşte, să aibă loc inevitabila ceartă de dimineaţă cu Omer, care se încuiase în toaletă şi refuza să iasă de-acolo, şi n-a împiedicat nici plânsul Almei, iar are să întârzie din cauza lui, iar, după ce s-a despărţit de ei, frântă de oboseală, la intrarea în şcoală, accelerând în susul străzii tumultuoase, depăşind un autobuz oprit în staţie, a izbit-o în urechi zgomotul cel mai înfiorător pe care l-a auzit vreodată şi apoi o linişte deplină.

Şi nu intensitatea exploziei – izbucnirea aceea aproape vulcanică de exploziv, şuruburi, cuie şi piuliţe amestecate cu otravă de şoareci, ca să intensifice sângerarea – care i-a asurzit urechile, ci un alt zgomot, mai profund şi mai înspăimântător, zgomotul despărţirii subite de viaţă a zecilor de pasageri ai autobuzului, bocetul mamelor care lăsau în urma lor orfani, strigătul fetelor care n-aveau să devină niciodată adulte, plânsul copiilor care nu se vor mai întoarce niciodată acasă, al bărbaţilor care se despărţeau de nevestele lor, bocetul mădularelor strivite, al pielii arse, al picioarelor care n-aveau să mai umble nicicând, al braţelor care n-aveau să mai îmbrăţişeze, al frumuseţii ofilite în cenuşă, şi bocetul ăsta îl aude ea acum din nou şi-şi acoperă urechile cu palmele în timp ce se lasă greoaie pe genunchii lui.

— Of, Iris, spune el, încolăcindu-şi braţele în jurul umerilor ei. Credeam că am depăşit coşmarul ăsta.

Şi ea încearcă să-i evite îmbrăţişarea:

— O să treacă imediat, îşi ţuguie ea buzele. Poate c-am făcut o mişcare nefericită, iau un hap şi plec la lucru.

Dar uite că iar, ca atunci, fiecare mişcare se descompune în zeci de alte mişcări mărunte, mai dureroase decât cele de dinainte, aşa încât chiar şi ea, care ţine atât de mult să-şi dovedească stăpânirea de sine, încât şi-a făcut un renume de directoare puternică şi autoritară, lasă să-i scape un oftat greu.

Dar în spate, dincolo de oftatul acela care o surprinde chiar şi pe ea, izbucneşte un râs puternic, hohotitor, şi amândoi se uită îndărăt, la capătul coridorului acolo stă fiul lor în uşa camerei lui, înalt şi subţire, îşi scutură chica de deasupra tâmplelor rase şi scoate nechezături vesele, ca de cal:

— Hei, ce-i cu voi, mamatata? Ce v-aţi aşezat aici unul peste altul? V-a venit chef să-mi faceţi un frăţior?

— Nu e deloc amuzant, Omer, bombăne ea furioasă, cu toate că priveliştea care i s-a înfăţişat i se pare şi ei ridicolă. M-au apucat nişte dureri acolo unde am fost rănită, trebuia să mă aşez.

Şi el se apropie încet de ei, în paşi aproape de dans, purtându-şi cu farmec trupul atât de frumos în chiloţi boxer tigraţi, cum de-a produs împerecherea lor un trup atât de bine clădit.

— Mişto, şezi cum poftești, rânjeşte el, dar de ce pe tata? Şi de ce trebuie să şadă şi tata? Şi el are dureri?

— Când iubeşti pe cineva îi simţi durerea, îi răspunde Miki cu tonul didactic pe care Omer îl detestă, şi de fapt şi ea, tonul care exprimă deja că s-a simţit jignit de ironia previzibilă a fiului.

Şi ea spune:

— Adu-mi o pastilă, Omer, mai bine două. Sunt în sertar la bucătărie.

Şi când înghite repede analgezicele i se pare că, în virtutea hotărârii ei, durerea o să fie înlăturată pe veci, o să dispară şi n-o să mai revină. Durerile nu revin hodoronc-tronc cu asemenea intensitate, asta nu-i logic. Doar totul a fost tratat, vindecat, cusut, înşurubat în trei operaţii diferite, de-a lungul unui an întreg de internări. Au trecut zece ani de-atunci, s-a obişnuit să trăiască cu împunsăturile de durere la schimbările de anotimp sau după efort, trupul nu-şi revenise niciodată, dar, pe de altă parte, nici nu se aşteptase la un val nou de durere ca ăsta, ca şi cum în dimineaţa asta totul s-ar petrece din nou, de la început.

— Ajută-mă să mă ridic, Omer, îl roagă ea, şi el se apropie de ea încă amuzat, îi întinde un braţ puternic şi subţire, şi uite-o că stă din nou pe picioare, se reazemă, ce-i drept, de perete, dar nu cedează. O să iasă din casă, o să ajungă la maşină, o să meargă la şcoală, o să conducă şedinţele cu eficienţă, o să onoreze întâlnirile programate, o să ia interviuri de angajare profesorilor noi, o s-o primească pe inspectoare, o să rămână să controleze ce se întâmplă la orele de după-amiază în care şcoala supraveghează copiii ca să uşureze viaţa părinţilor acestora, o să răspundă la e-mailuri şi la mesajele care o să se adune între timp, şi abia la întoarcere, spre seară, pe drum, când o să conducă cu buzele strânse de durere, o să-şi îngăduie să se gândească la faptul că Miki a rămas acolo şezând pe scaunul de bucătărie lângă uşă, cu capul în mâini, chiar şi după ce ea a ieşit, mai exact a evadat de acolo, ca şi cum i-ar fi lăsat lui toată durerea, cum şedea acolo de parcă el ar fi fost cel căruia în dimineaţa aceea, în urmă cu exact zece ani, i-ar fi fost sfărâmat bazinul, ca şi cum el ar fi fost cel a cărui viaţă a fost trunchiată.

Prinsă între zeci de maşini în traficul în care se târăşte încet la întoarcerea acasă, ea îşi aminteşte cum a sosit Miki la patul ei din secţia pacienţilor cu traume, gâfâind şi cu faţa mohorâtă. N-a fost primul care a sosit, oameni pe jumătate străini au ajuns înaintea lui atunci când zvonul s-a răspândit cu repeziciune. În ordine inversă au apărut vizitatorii veniţi să consoleze, începând cu cei mai îndepărtaţi şi sfârşind cu cei mai apropiaţi, Omer, în vârstă de şapte ani, şi Alma, în vârstă de unsprezece ani, aduşi de prietena ei Daphna o clipă înainte ca ea să fie dusă la sala de operaţie, şi atunci când i-a văzut păşind spre ea şi-a amintit îngrozită că doar pe ei uitase să-i înştiinţeze. Reuşise să lase un mesaj pe telefonul mobil al lui Miki şi la locuinţa maică-sii, apăsa pe butoane cu degetele pline de sânge, ştergea sângele cu bluza, şi numai la şcoala copiilor a uitat să dea telefon, şi adevărul adevărat e că de-a lungul tuturor orelor care trecuseră până i-a văzut apropiindu-se cu teamă, ţinându-se de mână, de patul ei, uitase cu totul de existenţa lor, uitase că femeia asta care plutise o clipă pe deasupra străzii în flăcări până fusese trântită pe caldarâm e mamă de copii.

În prima clipă i-a fost chiar greu să-i recunoască. O pereche ciudată înaintează către ea, un băiat înalt şi o fetiţă scundă. El blond şi ea brunetă, el agitat şi ea tăcută. Două contrarii păşesc împreună, încet şi grav, ca şi cum ar fi vrut să depună o coroană invizibilă pe mormântul ei, iar ea ar fi vrut să dispară din faţa lor, numai că era legată de pat, şi de aceea a închis ochii până când i-a auzit plângând pe două voci: „Mamă!“, şi a fost constrânsă să-şi regăsească imediat stăpânirea de sine. „Ce noroc am avut“, a bâiguit ea ca să nu-i sperie, „putea să fie mult mai rău“.

„Ai voie să le arăţi că ţi-e greu“, i-a spus mai târziu unul dintre medici. „Nu-i nevoie să te prefaci. Lasă-i să te ajute, aşa îi şi înveţi să facă faţă greutăţilor cu care se confruntă ei“. Dar ea nu putea să-şi dezvăluie slăbiciunea în ochii lor şi de aceea luni întregi, până când s-a vindecat, n-a putut suporta prezenţa lor.

„Totul s-a întâmplat din cauza lui Omer“, îşi aduce aminte cum Alma observase lucrul ăsta cu răceală, aproape cu nepăsare, ca şi cum ar fi stabilit un fapt de la sine înţeles. „Dacă nu se ascundea la toaletă, am fi plecat mai devreme şi n-ai fi fost acolo când a explodat autobuzul“, şi Omer a început să urle, s-o lovească pe soră-sa cu picioarele şi să se dezlănţuie. „Nu-i adevărat! Totul s-a întâmplat din cauza ta! Totul s-a întâmplat fiindcă ai vrut ca mama să-ţi facă o coadă de cal falsă!“ Şi când Miki a încercat să-l ţină şi să-l potolească, puştiul l-a arătat deodată cu degetul şi a zis tăios, cu acea suspiciune care domnea întotdeauna între ei, „Totul s-a întâmplat din cauza ta!“.

Şi poate c-au continuat să se învinovăţească unul pe altul, ca şi cum într-adevăr ar fi fost vorba de o întâmplare care se petrecuse în cercul închis al familiei şi nu de un incident cu substrat naţionalist, plănuit şi adus la îndeplinire de către terorişti care n-aveau nici o treabă cu mica lor familie, dar de-acum au luat-o de-acolo la acel divertisment îngrozitor al lungilor ore de operaţie şi la tot ce-a urmat acestui divertisment, iar apoi au venit lunile de refacere şi recuperare şi numirea care o aştepta la capătul drumului ca un fel de premiu. Ştia că au fost unii care au spus că dacă n-ar fi fost rănită n-ar fi fost numită atât de tânără directoare de şcoală, şi ea însăşi s-a mirat de asta uneori, dar uriaşul volum de muncă nu i-a îngăduit gânduri deşarte. Au trecut peste ea zece ani întregi fără asemenea gânduri, şi acum, când parchează maşina şi se apropie de casă cu paşi şovăitori, i se pare că abia s-a trezit după operaţia aceea, care a durat zece ani, şi abia acum e în stare să se gândească la întrebarea pe care au pus-o atunci copiii ei, ba chiar a adunat pentru asta o experienţă imensă, ca să decidă în sfârşit cine e într-adevăr vinovat.

Capitolul al doilea

Uşa ascensorului se deschide în salon şi creează senzaţia alienantă că salonul se află în casa scărilor, asta împrumută o dimensiune dramatică oricărei intrări şi chiar în seara asta, când se deschid uşile de oţel inoxidabil şi când intră în propria ei locuinţă, ea se simte pentru o clipă ca un musafir, un musafir nepoftit care a greşit ziua sau ora, fiindcă nimeni n-o aşteaptă, şi ea cercetează cu o senzaţie de inconfort livingul spaţios. S-au depărtat de centrul oraşului ca să câştige câţiva metri pătraţi, câte o cameră separată pentru fiecare copil, un dormitor mare cu un colţ de lucru, într-o clădire de apartamente standard într-un cartier nou şi lipsit de farmec, şi într-adevăr au obţinut intimitate, dar tocmai spaţiul comun n-au izbutit să-l umple, şi acum, când cercetează camera de zi, canapeaua mare şi canapeaua mică şi cele două fotolii şi măsuţa pentru cafea aşezată la mijloc, ferestrele care invită înăuntru un peisaj urban în care pluteşte şi un strop de praf de deşert, bucătăria luminoasă şi curată, unde pe plita bine frecată stau două oale, iris se întreabă pentru o clipă dacă în casa asta locuiesc oameni vii, fiindcă i se pare deodată că e nelocuită, că lucrul cel mai important lipseşte.

Chestiunile de amenajări interioare nu-i preocupaseră niciodată nici pe ea şi nici pe Miki – numai să fie plăcut şi comod, să fie odihnitor pentru ochi. Oricum, ei se întorc acasă târziu, şi după ce cinează cu copiii ea mai stă încă ore întregi în faţa computerului ca să scrie e-mailuri profesorilor şi părinţilor, să aplaneze conflicte, să fixeze întâlniri şi şedinţe, să-şi scrie mesajul săptămânal din partea directoarei, şi atunci ce importanţă mai are dacă podeaua e aşa sau altminteri, dacă tapiseria e aşa sau altminteri, important e să aibă un loc unde să-şi pună trupul obosit.

Uşa camerei lui Omer se deschide şi Iris îi şi trimite un zâmbet silit, dar nu el apare de acolo, ci o fată subţirică, roşcovană, într-un t-shirt colant şi în nişte chiloţaşi minusculi, fata se grăbeşte fâstâcită spre toaletă, iar Iris îi urmăreşte bazinul suplu cu un suspin de uşurare. Atât de multe temeri însoţiseră creşterea lui Omer, şi, uite, s-ar zice că s-au dovedit nejustificate, fata asta e încă o dovadă că erau lipsite de temei, şi atunci când iese ea, încearcă să-i identifice faţa îndărătul şuviţelor lungi, oare a mai văzut-o vreodată în trecut? În ultimele luni, atunci când îl trezeşte dimineaţa, din patul lui răsare câteodată câte-o fată, chiar dacă a văzut cu ochii ei că el era singur când se băgase în pat, ca şi cum peste noapte ar fi germinat.

Urmăreşte cu satisfacţie paşii fetei, care dispar înghiţiţi de camera lui Omer, şi se îndreaptă spre bucătărie. Trebuie să mănânce ceva, fie şi numai ca să poată să mai înghită o pastilă. În oale o aşteaptă aburind orez alb şi fasole roşie ca părul fetei. În ultima vreme îi cere femeii care o ajută la gospodărie să le şi gătească din când în când. Lui Omer îi e tot timpul foame, şi cine mai are putere să stea să şi gătească după orele de lucru. Ce plăcere e să găseşti pe plită două oale pline, să te descotoroseşti de nesfârşita povară a hrănirii familiei, dar, de când mâncarea devenise uşor de obţinut, parcă i se schimbase gustul, şi mai ales se intensificase acea senzaţie de vagă înstrăinare, ca şi cum asta ar fi fost o modestă cantină muncitorească, un hotel oarecare, orice, numai o casă de oameni nu.

Ce prostii, rânjeşte ea, ce deşertăciuni îi dospesc în cap de azi-dimineaţă, ca gunoiul pe vreme de caniculă. Casă-necasă, de fapt ce importanţă are? Important e că nu flămânzim, important e că avem un acoperiş deasupra capului, că avem de lucru, că copiii sunt mai mult sau mai puţin bine, numai s-o lase chinul ăsta, fiindcă iar înghite două comprimate, să domolească valurile de durere. Vin ca nişte dureri ale facerii, la fiecare minut sau două, îi cuprind trupul, îi ferestruiesc cuşca bazinului os după os, şi, cu un oftat greu, ea se întinde pe canapea. Un vânt cald şi ameninţător de început de vară suflă prin casă, dar ei îi e atât de frig când oasele îi sunt sfărâmate sub piele. S-ar părea că vântul o să risipească imediat fărâmele astea de oase, poate că atunci o să treacă durerea. O să renunţe la ele, şi nu numai la ele, la toate mădularele care o dor ar renunţa, trupul poate să i se golească treptat, numai să n-o mai doară. Nu poate să-şi permită să se oprească, are de scris înştiinţări, de rezolvat incidente, o să se ridice imediat şi o să se târască în colţul de lucru, o se aşeze în faţa computerului, nu-i place să stea cu mâinile în şold, şi se întreabă care-i sensul exact al acestei expresii care a fost creată, pe cât se pare, anume pentru ea, fiindcă exact acolo încep durerile, în şoldurile care au fost cândva înguste ca şoldurile fetei care intră acum în bucătărie, purtând, nu se ştie de ce, chiloţii boxer tigraţi ai lui Omer, oare el o să apară în chiloţaşii ei minusculi?

Dindărătul pleoapelor coborâte ea îi strecoară o privire plină de o străveche teamă, purtările lui au fost dintotdeauna imprevizibile.

— Mult stimată doamnă directoare, îi strigă el, şi nu e limpede de ce o salută milităreşte, şi ea distinge cu uşurare că poartă pantaloni scurţi sport şi starea lui de spirit e excelentă, s-ar spune că dacă o să se sfărâme aici vreo inimă, aceea n-o să fie a lui, şi îi spionează în timp ce ei mănâncă unul în faţa celuilalt, în sufragerie, îşi umplu într-una farfuriile.

— E delicios! mârâie ei cu gura plină, ca şi cum şi-ar face unul altuia complimente, mestecă şi chicotesc, şi ea e surprinsă de cât de puţin vorbesc între ei. Oare prezenţa ei îi amuţeşte, sau n-au nevoie de cuvinte ca să se simtă apropiaţi unul de celălalt?

Cât de diferiţi sunt de cum eram noi, se gândeşte Iris. Aveam exact vârsta pe care o are Omer acum, iar Eitan era un pic mai mare decât el, şi nu conteneam să vorbim, şi cât de puţin râdeam. Pe atunci nu erau multe motive de râs, maică-sa se topea văzând cu ochii, iar Eitan, care era fiu unic, o îngrijea cu devotament, ceasuri întregi şedea lângă patul ei la spital şi de-acolo venea la ea acasă, înalt şi slab, cu ochii lui deschişi la culoare arzând de uimire tristă, şi ea îi dădea de mâncare, îl consola, îl liniştea cu dragostea ei.

Ce înţeleg copiii ăştia, se revoltă ea, privindu-i deodată cu ostilitate pe fiu-său şi pe prietena lui mestecând unul în faţa celuilalt şi rânjind, cotrobăind prin frigider şi întorcându-se la masă cu încă ceva gustos, ceva „delicios pe bune“, aşa încearcă ei să fie exacţi în formulări, îşi plimbă degetele unul deasupra celuilalt, şi Iris îşi fereşte privirea. De ce priveliştea asta, care ar trebui s-o bucure, trezeşte în ea o asemenea greaţă? Poate că n-are nici o legătură cu priveliştea, doar că greaţa o însoţeşte de dimineaţă. Nu e, Doamne fereşte, invidioasă pe fiu-său, dimpotrivă, e recunoscătoare pentru faptul că el a fost cruţat de suferinţele lui Eitan, şi de suferinţele ei după ce a părăsit-o, fiindcă imediat după încheierea celor şapte zile de doliu după maică-sa, după ce ultima vizită de condoleanţe s-a terminat şi încă înainte de a se fi dus la mormântul ei, a înştiinţat-o în formulări elegante şi cu răceală, ca şi cum totul ar fi fost plănuit dinainte, că el are de gând să înceapă acum o viaţă nouă, o viaţă fără durere, şi ea n-are ce căuta în viaţa asta nouă.

„N-o lua ca pe ceva personal, Stânjenel“, a adăugat el generos. „Pur şi simplu m-am săturat să duc greutatea asta“, ca şi cum ea ar fi fost cea care-l apăsa, când, de fapt, ea voia numai să facă lucrurile mai uşoare pentru el. „Înţelege-mă, încă n-am împlinit optsprezece ani. Vreau să trăiesc“, a spus el, „vreau să uit anul ăsta îngrozitor, iar tu faci parte din acest an“. Şi ea s-a îngrozit, chiar şi după ani de zile îşi mai aducea aminte de el clănţănind din dinţi, cum i se mişcau maxilarele fără nici o ezitare sub pielea netedă a obrajilor.

„Nu-mi vine să cred, mă pedepseşti fiindcă am fost cu tine, pentru că te-am sprijinit tot anul ăsta?“, a mormăit ea cu glas năucit, iar el a spus: „Asta nu-i o pedeapsă, Stânjenel, ăsta e imperativul realităţii. Dacă te-aş întâlni acum, totul ar fi altfel. Precis că m-aş îndrăgosti de tine şi am rămâne împreună, dar ne-am întâlnit prea devreme. Poate că o să mai avem o dată o şansă, dar acum trebuie să mă salvez“.

„Să te salvezi de mine?“, a întrebat ea, uimită. „Ce rău ţi-am făcut?“ Iar el i-a luat mâinile, pentru o clipă părea că e gata s-o consoleze, să se întristeze împreună cu ea de imperativul ăsta al realităţii, dar numaidecât şi-a retras mila şi mâinile, şi pentru asta nu l-a iertat nici până în ziua de azi pe Eitan Rosenfeld, prima ei iubire, şi într-o anumită măsură şi ultima, fiindcă de atunci n-a izbutit să mai aibă acelaşi simţământ absolut şi incontestabil. Până în ziua de azi nu l-a iertat că nu i-a părut rău nici de ea şi nici de dragostea lor, şi nici de despărţirea plină de cruzime pe care o impusese amândurora, pentru că şi dacă ar fi fost absolut necesară din punctul lui de vedere, ar fi trebuit să se simtă îndoliat alături de ea şi să n-o lase aşa, singură cu verdictul pe care i-l pronunţase, singură fără nici un rost şi fără nici o ţintă în viaţă, fără nici o speranţă, după ce-şi pierduse încrederea în oameni şi tinereţea, o pierdere care, pentru ea, era la fel de mare ca pierderea mamei pentru el, o pierdere de pe urma căreia şi-a revenit foarte greu.

— Ce-i cu tine, mămicu’? Omer se apropie de ea, probabil că iarăşi a gemut fără să vrea. Ce stai culcată ca o plăcintă? E vreo grevă de care eu încă n-am auzit?

Are pieptul îngust şi prelung, strâns şi neted, şi obrajii îi sunt şi ei încă aproape netezi, ca obrajii lui Eitan.

— E o grevă personală, spune ea. Am nişte dureri îngrozitoare, adu-mi o pastilă din sertar şi un pahar cu apă, Omri, îl roagă ea.

Fiindcă dacă durerea o să înceteze, o să înceteze şi aducerile aminte. Fiindcă ani întregi nu şi-a îngăduit să se gândească la Eitan. Ani de zile nici n-a zăcut aşa pe canapea fără să facă nimic şi uite că între timp fiul ei aproape c-a ajuns la vârsta pe care-o avea Eitan, fără ca ea să-şi dea seama, şi prietena lui se zgâieşte la ea cu aceeaşi privire plină de curiozitate cu care a privit-o ea pe mama lui atunci când a văzut-o pentru prima oară zăcând pe canapea în salonul casei lor mici.

Era unicul fiu al unei mame singure, care suferise o mastectomie. Pe când el era mic, maică-sa se îmbolnăvise şi fusese operată, şi Iris ţine minte admiraţia lui la vederea simetriei perfecte a bustului ei tânăr când a dezbrăcat-o pentru prima oară. Ţine minte şi cum trăgea pe furiş cu ochiul în deschizătura bluzei de pijama căptuşite a maică-sii când şedea alături de el lângă patul de spital. Craterul cicatrizat care se dezvăluia atunci când se apleca spre ei nu semăna cu nimic din ce văzuse ea vreodată, şi nici craniul mare, selenar, care se clătina pe gâtul subţire. Îi plăcea să vină la el acolo la spital, să-i mângâie mâna liberă, pe când cealaltă mână a lui ţinea mâna maică-sii. Îi plăcea liniştea din secţie, liniştea sfântă a luptei cu forţele naturii, a aşteptării unor miracole, a vieţii care se cojise strat după strat, până nu mai rămăsese din ea decât sâmburele interior, dezgolit şi tremurând, limba limpede de clopot, cea care refuză să se despartă, chintesenţă a existenţei. Se închipuia păşind alături de el încolo şi încoace prin pădurea arborilor vieţii, care se veştejeau treptat, se frângeau încetul cu încetul, cum şi-ar fi putut închipui că tocmai devotamentul ei faţă de el şi faţă de suferinţa lui o să-i trezească o asemenea repulsie? Pentru ea acelea au fost ceasuri de predestinare sfântă, de ursită, de menire – el şi ea împreună, un băiat şi o fată pe lumea asta, încercând să împuţineze suferinţa. El – suferinţa maică-sii şi ea – suferinţa lui. Luni întregi a simţit că acolo e casa ei, lângă patul bolnavei cu suflet nobil, că aceea e adevărata ei familie. Nu propriei ei mame, femeii exigente, neînduplecate, văduvei de război care dădea puţin şi cerea mult, nu fraţilor gemeni care se născuseră patru ani şi jumătate după ea şi umpleau casa de tărăboi, ci lor le aparţinea – femeii plăpânde care suferea în tăcere şi fiului ei unic, care-i era atât de devotat. Dar dacă s-ar fi implicat mai puţin în durerea lor, dacă ar fi rămas pe margine, n-ar fi fost părăsită, fiindcă a învăţat curând că abandonul total e reversul devotamentului total.

Pentru că într-una din zilele de la începutul verii a venit acolo din nou după şcoală, cu un măr acrişor şi o pungă de cacao pentru el în geantă, şi înainte de a intra în salon a văzut dincolo de perdea craniul neted legănându-se încolo şi încoace cu un fel de răzvrătire agresivă pe care n-o văzuse încă niciodată, iar Eitan a ieşit palid în întâmpinarea ei şi a spus: Vino mai târziu, Stânjenel, acum nu e momentul, şi a rămas îngheţată în pragul secţiei, ştiind că nu se va mai întoarce acolo, şi că îi era greu să se depărteze.

A văzut două surori grăbindu-se înspre salon şi a auzit un urlet îngrozitor, animalic, răzbătând de acolo, şi i-a fost greu să creadă că a izbucnit din gâtlejul celei mai delicate dintre femei. A urmărit cu o spaimă religioasă tot ce se petrecea dincolo de paravan, ca şi cum s-ar fi aflat în faţa unei revelaţii divine, în faţa unei privelişti miraculoase, supranaturale, din acelea despre care se învaţă la orele de religie, rugul arzând care nu se mistuie, primirea Tablelor Legii de către Moise, până când una dintre surori a închis uşa în faţa ei, şi atunci s-a îndepărtat cu paşi nesiguri şi s-a aşezat pe o bancă la intrarea în clădire, pe no man’s land-ul dintre tărâmul bolnavilor şi tărâmul celor sănătoşi, şi a ronţăit mărul pe care i-l adusese lui, a rămas pe bancă până s-a lăsat seara, şi Eitan a ieşit de acolo cu umerii lăsaţi, cu privirea aţintită asupra dalelor grosolane ale esplanadei spitalului, deloc surprins s-o vadă acolo, şi amândoi au păşit încet, după cum aveau să păşească a doua zi după trupul învelit într-un cearceaf alb, ca şi cum ar fi rămas orfani amândoi.

Aşa a păşit alături de el în cele şapte zile de doliu, ea era nevasta lui în vârstă de şaptesprezece ani care îi primea pe cei care veneau să prezinte condoleanţe, chiar şi pe maică-sa şi pe fraţii ei. Nopţile îl mângâia pe spate până când aţipea, iar dimineţile se scula înaintea lui şi pregătea locuinţa pentru o nouă zi de doliu, şi, de fapt, aşa vedea viitorul lor, ca pe un doliu nesfârşit, un tumult liniştitor, dureros şi uneori chiar fericit, un tumult de doliu care-i topeşte şi îi amestecă pe unul cu altul într-un singur tot şi îi face să crească împreună, ca două răsaduri plantate în acelaşi ghiveci, în acelaşi pământ.

Asta a fost a doua ei naştere, a doua oară când a rămas orfană, şi ea a ales să se nască şi să rămână orfană alături de el, şi de aceea îi era mamă şi soră şi nevastă şi era mama copiilor lui, fiindcă trupul ei tânăr ardea de dorinţa să-i nască o fetiţă şi s-o numească cu numele mamei lui, iar nopţile când pe el îl podidea plânsul în somn simţea craniul pleşuv răsărind dintre picioarele ei. Numai ea o să poată s-o nască din nou, s-o facă să-i semene, numai ea o să-l poată consola, dar când zilele doliului au luat sfârşit s-a trezit nu numai orfană, nu numai văduvă, ci şi văduvită de toate visurile ei.

Şi-a adunat lucrurile din casa lui în doi saci mari de gunoi şi a păşit dreaptă şi ţeapănă către staţia de autobuz, fără să privească înapoi. S-a urcat în autobuzul în care trebuia şi a coborât în staţia care trebuia şi a ajuns la casa ei şi s-a băgat în patul ei îmbrăcată, cu sacii de obiecte lângă ea, şi a zăcut acolo cu ochi deschişi şi uscaţi până a venit maică-sa. N-a răspuns la întrebările ei fiindcă nu le-a auzit, şi nu i-a auzit insistenţele ei să se scoale şi să mănânce sau să facă un duş. Sub ochii uscaţi trupul ei era îngheţat şi a rămas nemişcată zile în şir. „Am fost cândva paralizată de durere“, i-a povestit lui Miki puţin înainte să se căsătorească, „am fost paralizată câteva săptămâni, dar acum sunt în regulă şi asta n-o să se mai repete“.

Bineînţeles că Miki a vrut să audă mai mult, dar ea l-a dezamăgit şi în privinţa asta. Doar maică-sa flecărea când şi când, scotea la iveală un amănunt sau altul, şi n-au fost de nici un folos privirile încruntate pe care Iris le aţintea asupra ei.

„Da, a fost un moment de criză, cine nu trece printr-o criză amoroasă la şaptesprezece ani?“, conchidea ea, ca să micşoreze însemnătatea amintirii chiar şi faţă de sine însăşi, concentrându-se mai mult pe trădarea maică-sii decât pe fondul chestiunii. Şi care era fondul chestiunii? se întreba câteodată. Că era să piară de boala iubirii? Şi ce era mai surprinzător, faptul că se îmbolnăvise sau faptul că se vindecase, faptul că reuşise în cele din urmă să se întoarcă la viaţă, să se nască din nou unică şi singură, în mijlocul unui vid care se umplea încet-încet?

Când fiică-sa s-a făcut mai mare şi a devenit adolescentă, i-a urmărit tensionată iubirile, temându-se de o criză asemănătoare, dar Alma s-a mulţumit până acum cu legături de scurtă durată, superficiale, şi chiar şi în asta se putea bineînţeles găsi un motiv de îngrijorare, dar nu în aceeaşi măsură, şi oricum fiică-sa nu era înclinată să-i împărtăşească ei trăirile, iar fiu-său părea calm şi liniştit în faţa fetei care-i purta chiloţii, şi părea că ameninţarea asta nu urmează să se realizeze în curând şi ea poate să înceteze să mai urmărească tânăra pereche care lua fiinţă în faţa ochilor ei. Între timp, durerea s-a potolit un pic, şi trupul ei a rămas amorţit. Simţea durerea privind-o de departe, lăsând-o să se ridice încetişor de pe canapea şi să se aşeze în faţa computerului ca în fiecare seară, să-şi scrie mesajul săptămânal de directoare, pe lângă alte mesaje şi indicaţii, întrebări şi răspunsuri. Despre ce o să scrie în seara asta? Poate că o să încerce să insufle puţină viaţă în ultimele săptămâni ale anului, între Ziua Amintirii¹ şi Sărbătoarea Shavuot, perioada obosită de după partea cea mai grea a anului, dar încă înaintea sfârșitului de an, perioadă care e cu mult mai complicată decât pare, fiindcă dacă se mai poate încă schimba ceva, atunci acela e momentul în care lucrurile o să se schimbe, în tensiunea dintre amintire şi înnoire.

1. Ziua Amintirii Eroilor Patriei.