Hanna Bota

Ultimul canibal

Jurnal de antropolog

Cartea Românească
2011

© 2011 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1,

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN print 978-973-23-2940-5

ISBN ePub 978-973-46-2778-3

ISBN PDF 978-973-46-2779-0

Redactor: Mădălina Ghiu

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

1. Om alb în colibă

Deschizătura colibei, care reprezenta uşa, s-a întunecat, dându-mi de veste că acolo se află cineva. Oprindu-mă din povestit, am întors capul şi am văzut un bărbat alb, îmbrăcat în haine sport, moderne şi curate. M-am mirat văzându-l, dar şi mai tare s-a mirat el când m-a zărit: o femeie albă aşezată în colibă pe jos, în fum, în mizerie, mâncând dintr-o farfurie din tablă, mâncare gătită de ei. Mă vedea înconjurată de o droaie de copii negri, plus gazdele colibei, prinşi în discuţii familiare. Străinul vorbea engleza foarte stâlcit, de fapt, o vorbea fonetic, exact cum se scrie, mi-am dat seama imediat că e un latin, era italian, îl chema Giorgio. S-a bucurat când am trecut la italiană, mi-a prins bine şi mie să schimbăm câteva impresii despre localnici, insule, călătorii.

Am ieşit din colibă. În timp ce ne îndreptăm spre golf, ca să-mi arate de pe faleză iahtul cu care navighează de pe o mare pe alta, de doi ani deja, îmi spune un banc despre Vanuatu: ajung nişte turişti în arhipelag şi îi întreabă pe băştinaşi dacă mai există canibali printre ei; unul, care părea şeful de trib, răspunde nuuuuu!, avuseseră unul, dar să fie liniştiţi, nu mai trăieşte, l-au mâncat cu toţii aseară. Mi-a plăcut poanta şi râdem, râdem, dar nu pot să traduc gluma şi celor care ne însoţeau, mă gândesc că i-ar deranja o astfel de anecdotă, căci e vorba despre viaţa lor. Mă eschivez şi îi părăsesc, după ce Giorgio îmi arată cu degetul iahtul lui, care, precizează el modest, e mai mic decât cele ancorate în golf; îi las să se bucure de programul stabilit împreună şi mă întorc la micuţul meu bungalou, care, aşezat fiind chiar pe peretele înalt al falezei, îmi permite să cuprind dintr-o singură privire întregul golf.

Priveliştea este perfectă pentru reclamele la călătorii exotice: verdele crud al pădurii tropicale ai cărei copaci îşi coboară crengile bătrâne până în apa Pacificului; sub umbrele lor, şerpuieşte nisipul plajei, pe alocuri plaja se lăţeşte, odihnind pirogile minuscule ale pescarilor din zonă, rudimentare dar foarte practice. Mai încolo, albastrul transparent al oceanului lasă să se vadă recifuri de corali sau udă pietrele stâncilor, pe când, pe faleză, se văd pitite, sub arborii cu trunchiul şerpuitor ai palmierilor de cocos, micile bungalouri cu pereţi din bambus şi acoperişuri din frunze uscate. Prin toată vegetaţia, se dezlănţuie multicolore, parfumate şi fără niciun pic de pudoare, avalanşe de flori, orhidee, anemone sau crini de pădure. Nici maşini, nici praf, niciun zgomot care să-i amintească omului că poate exista şi civilizaţie, se aude doar cântul păsărilor, strigătul zglobiu al băştinaşilor în veşnicul lor povestit, câte un cântec într-o limbă gâlgâită, unduitoare la refrenul repetat obstinat pe o voce stridentă, dar se aude de undeva de departe, dincolo de faleză, întrerupt de valurile, mai zgomotoase ale Pacificului.

Am pornit în călătoria asta ca să caut canibali1? Nu, nu pe ei îi caut, având în vedere că ultimul act antropofag atestat oficial s-a consumat în anii ’70 ai secolului trecut, ce şanse aş mai avea să stau faţă în faţă cu unul care să recunoască c-ar fi înghiţit carne de om, să-mi descrie ce gust are, să-mi spună ce îl determină pentru a împlini un astfel de act? Poate că în triburile izolate, abia accesibile omului alb, să se fi continuat aceste practici, neştiut, însă e doar o supoziţie, deşi nesiguranţa celor care neagă dă de gândit. În cartea sa Istoria canibalismului2, Manuel Moros Peña scrie şi despre antropofagia din zilele noastre, împlinită în lumea civilizată, acte ale unor psihopaţi sau ale unor grupuri având credinţe religioase aberante, dar în Vanuatu ca şi în celelalte insule ale Pacificului de Sud, obiceiurile s-au schimbat definitiv.

Căutam altceva: voiam să întâlnesc oamenii de pe glob care se află la cea mai mare distanţă faţă de civilizaţia cunoscută de noi, poate ar fi fost mai simplu să spun că porneam în căutarea celor mai primitivi oameni de pe planetă, dar acest termen de primitivism, pe care, vrând-nevrând, voi fi nevoită să-l mai utilizez pe parcursul cărţii, mi se arată ca fiind un termen cu semnificaţie negativă. Din start, aş arunca aceste populaţii pe o axă având în faţă semnul minus, ar însemna deja să-i judec în favoarea civilizaţiei noastre care are semnul plus, or, eu voiam nu doar să fiu obiectivă... De fapt, nici nu voiam să fiu foarte obiectivă, obiectivismul înseamnă răceală, indiferenţă şi dezinteres faţă de trăire; mă interesau oamenii în general, îi iubeam pe oamenii aceştia înainte să fi ajuns acolo, ei erau scopul călătoriei mele pentru care am investit, dincolo de bani, mult timp, studiu şi pasiune. Nu voiam să fiu echidistantă în descinderea mea acolo, voiam să mă apropii de ei, să devin empatică până la o cât mai bună identificare a mea, ca om, cu ei şi cu nevoile lor, cu trăirile şi scopurile lor de viaţă, chiar dacă riscam ca studiul meu de antropologie să fie considerat inoportun, ştiţi, am învăţat şi mi s-a spus atât de des că trebuie să fiu doar un observator rece, ca un jurnalist care notează datele precum o maşină de scris – informaţii. Un aparat tehnic poate înregistra ridicarea de sprânceană a individului din faţa mea, însă eu pot face mult mai mult, eu însă pot citi dacă gestul semnifică mirare, sau teamă, ori bucurie, ori scepticism, aşa încât empatia cu care sunt înzestrată, să-mi fie de folos în a-i cunoaşte pe oameni. De aceea, aş vrea, de la bun început, să evit să-i numesc primitivi. Aşadar: mergeam în călătorie ca să găsesc populaţiile care au parcurs cel mai scurt drum în procesul civilizării lor, era ca şi cum aş fi păşit în copilăria omenirii, îi intuiam undeva foarte aproape, ca mentalităţi, ca gândire şi percepţie a vieţii, foarte aproape de zorii umanităţii pe pământ, puteam să privesc creşterea lor ca să înţeleg creşterea noastră, să descifrez apoi uriaşii paşi făcuţi de noi în sens pozitiv. La fel, să recunosc marile greşeli făcute de omenire, degradarea morală în care ne zbatem acum, începând cu deciziile preşedinţilor, liderilor politici, economici şi religioşi, care aruncă ţări în războaie, crize şi genocid, până la matrapazlâcurile micilor găinari cotidieni.

Ce e bine şi ce e rău în devenirea noastră? Unde am făcut paşi greşiţi în istoria civilizaţiei noastre? Iată ce mari întrebări îşi căutau răspunsul.

1 Îmi amintesc că acest cuvânt s-a fixat în uzul nostru datorită unei deformări de audiţie a lui Cristofor Columb, povesteşte Tzvetan Todorov. Acesta se angaja în dialoguri hilare şi imaginare; până la urmă, a fost omul, care, deşi a descoperit America, a fost cel mai inflexibil la culturile celor pe care-i descoperea. Filtrul lui de a accesa informaţii lingvistice sau antropologice era unul atât de rigid, încât nu permitea alte explicaţii, nici dacă datele erau evidente. Şi în acest caz, când indienii cu care era în dialog, neînţelegând o iotă din ce spuneau, pronunţară cuvântul cariba referindu-se la locuitorii, de altfel antropofagi, ai Caraibelor, el înţelege caniba, adică oamenii hanului, dar mai înţelege că, după spusele indienilor, aceşti oameni au capete de câini (din spaniolul can, câine) şi mănâncă indieni. Astfel se fixează cuvântul canibal, locuitor antropofag al Caraibelor. (Vezi Tzvetan Todorov, Cucerirea Americii. Problema celuilalt, Institutul European, Iaşi, 1994, p. 31)

2 Vezi Manuel Moros Peña, Istoria canibalismului, Ed. Corint, Bucureşti, 2009, p. 281şi urm.

2. Panica din noaptea Singaporului

Călătoresc deja de peste 45 de ore, am schimbat avioane, aeroporturi şi ţări, într-un vertij de oboseală, şi încă nu am ajuns la destinaţie. Pe geamul uriaşei ferestre de la etajul aeroportului din Sydney, zăresc avioanele aterizând şi decolând tot unul la trei minute, o circulaţie ameţitoare, dincolo de pistele de aterizare se văd zgârie-norii oraşului. Ştiu că, pitită printre ei, se află scoica arhitecturală a Casei Operei, am s-o văd la întoarcere. Nu pot să ies din aeroport. E înnorat şi norii se fugăresc unul pe altul cu viteză cenuşie, plini de picuri de ploaie gata să se năpustească peste oraş şi peste mare.

Sunt pregătită pentru călătoria aceasta de ani de zile, pot spune că am crescut în ea până şi-a arătat cărările în toate ascunzişurile, deşi numai în noaptea de Anul Nou, trecând pragul spre 2009, am hotărât că voi merge în Vanuatu. De fapt, e impropriu să spun că eu am ales, călătoria m-a ales pe mine, cine ştie de când mă căuta, iar eu nu puteam să nu urc în ceea ce mi s-a pus în faţă ca o căţărare în echilibristică. Sunt lucruri pe care nu le alegi în viaţă, ci atunci când vin, le iei în braţe de parcă aţi fi crescut din aceeaşi placentă, gemeni univitelini – aşa de bine mi se potrivea. Dacă nu am avut şi momente de dubiu? Ba da – tocmai acele momente scurte, în care îmi dădeam seama de nebunia pasului, mă întăreau în convingerea că sunt normală şi că e exact ceea ce trebuie să fac. Dacă nu aş fi avut dubii, aş fi pus la îndoială tot demersul. Chiar azi-noapte am trecut printr-un moment de panică, cumplit de insidios; mai avusesem astfel de trăiri şi înainte, dar le rezolvam fără mari eforturi. De câte ori veniseră, mă aflam încă acasă, în siguranţă; dacă se arăta periculos dincolo de control, nu trebuia decât să renunţ, motive se puteau găsi destule, nu doar pentru cei din jur, ci chiar şi pentru a mă linişti, dar în ce măsură aş fi acceptat un motiv căutat?

Ştiam că trebuie să mi se facă şi frică, dar de fiecare dată când apărea teama, trebuia să iau fiara în braţe, s-o privesc în ochi şi să-i descos toate acuzele, ca să i le demolez. Nu că nu s-ar mai fi întors, chiar acum ştiu că se va reîntoarce, deşi azi-noapte ne-am luptat cu disperare şi lacrimi. Din partea mea. Panica venise pe neaşteptate, după ce avionul uriaş al Companiei Qantas, cu un cangur roşu desenat pe coadă, se ridică falnic în noaptea Singaporului; tocmai părăsisem aeroportul orhideelor alb-violacee, erau fragile şi exotice, atunci nu ştiam că după doar câteva minute voi umple de lacrimi perna din avion. Nu numai perna mea, ci şi pe cea a călătorului din dreapta, care renunţă la ea, având una personală pentru somnul nocturn spre continentul în deşertul căruia domneau cangurii. M-am simţit foarte singură în jocul acesta cu ţări necunoscute şi insule adăpostind primitivi nemaivăzuţi, m-am simţit singură şi foarte speriată. Frica venise visceral, nu trecuse prin creier, ca s-o pot controla. Am simţit doar că mi se zvârcoleşte stomacul, că se răzvrăteşte şi e gata să nu mă asculte, lacrimile au izbucnit ca şi cum izvorau din stomacul hotărât să elimine ceva din organism; măcar lacrimi, deoarece mâncare nu mai era acolo de mult timp. Era întuneric, cei peste cinci sute de pasageri dormitau, şi erau, oricum, foarte civilizaţi în manifestări, aproape robotizaţi, de-aceea m-am simţit şi mai singură. Erau mulţi şi nu era nimeni. Nu era nimeni cu mine, niciun om care să simtă ca mine, căutam în minte pe cineva care ştie ce vreau şi de ce vreau, dar nu era de găsit. Sigur, toţi cei care fac parte din viaţa mea, au acceptat ideea că voi pleca în călătorie, ştiau că aceasta îmi trebuie pentru studiu, pentru acţiunile pe care le voi întreprinde acolo, că e necesară pentru mine şi pentru cei de acolo. Deşi au acceptat această ciudăţenie a mea (de care, fie vorba între noi, spun tot mai mulţi, puteam să mă lipsesc, însă am şi eu hachiţe ca orice om, hachiţe ceva mai costisitoare şi mai exotice decât alţii, aproape nebuneşti… dar cum să înţelegi resorturile minţii unora?), aşa că, repet, deşi mi s-a acceptat ieşirea, nu vibra nimeni cu mine. Nici atunci şi nici acum. Şi poate niciodată. Fiecare cu vibraţiile lui!, îmi spun şi hotărăsc validitatea drumului: da, aşa este, drumul m-a ales pe mine, aşa că am rămas în el doar eu cu Dumnezeu. Dar eu plângeam speriată în noapte, departe de pământul meu, departe de orice pământ, zburând deasupra oceanului la peste 12.000 de metri altitudine şi la un frig de peste minus 60 de grade Celsius, arătat pe monitoare. „Bestia” nu voia să plece şi a trebuit să-i disec din nou acuzele: sunt singură; şi ce dacă sunt singură? Nu e o noutate, nu e o informaţie neaşteptată, ştiam dinainte că voi călători singură, ceea ce nu ştiam, la începutul pregătirilor, era că şi pe insule voi fi tot singură, nici măcar nu bănuiam că ar putea fi probleme cu prelungirea vizei celor doi. Că vor fi evacuaţi forţat cu doar zece zile înainte de sosirea mea, aproape cu cătuşe, sub ameninţări, iar proiectul făcut împreună a căzut şi a trebuit refăcut altfel, în mare grabă, pentru a nu pierde drumul. Şi nu vorbesc despre pierderile materiale ale biletelor cumpărate deja, ci mă refer la pierderea trăirii aşteptate, deoarece spuneam că ea mă căuta.

Două vorbe despre cei doi: soţii Mick şi Gabriella, după ce şi-au făcut un rost în viaţă, în Canada, după ce aveau locuri de muncă, aveau investiţii serioase şi s-ar fi putut aştepta la o perioadă de calm şi relaxare, au descoperit că viaţa e searbădă în ofertele ei. Ele par tentante cât timp te lupţi ca să le obţii, apoi devin plate şi trecătoare, aşa că au renunţat la tot şi s-au hotărât că pot trăi fără să depindă de lucruri fixe. Au pornit să caute un nou rost pe lume în a-i ajuta pe cei cărora le lipsesc mult mai multe. Au vrut şi ei să ajungă în Africa, cum voisem eu iniţial, dar apoi, prin Societatea Pilgrim3, au ajuns în Vanuatu. Acolo, au muncit ca voluntari patru luni, atât cât permite viza de turist, cu promisiunea că li se vor prelungi vizele, deoarece ei pompau bani dinspre Occident şi multe bunuri, însă, se pare că unele personalităţi ale sistemului administrativ vanuatez nu au fost suficient de mulţumite, poate nu le-a convenit că ajutoarele merg spre sate şi triburi care nu au putere în a-i menţine în postul lor politic, aşa că s-au răzbunat eliminându-i pe protagonişti. Neaşteptat gest. Pentru mine, şocant.

Nu am dat înapoi niciun pas, chiar dacă am aflat că voi rămâne total singură printre băştinaşi, că inclusiv ghidul va fi unul dintre băştinaşi; nu am dat înapoi, mă încurajam cu refacerea itinerarului, care, iată, prin plecarea celor doi, s-a îmbogăţit cu alte sate de primitivi ce urmau să fie explorate. Ştiam, deci, că voi fi singură, ştiam că nu vibrează nimeni în aceeaşi experienţă cu mine, că până la urmă fiecare dintre noi e singur în drumul său şi nicio cale nu poate fi străbătută la fel de doi călători, pentru că nicio viaţă nu poate fi trăită identic de doi oameni. Aceasta e a mea şi o voiam exact aşa cum mi se arăta. Atunci m-am trezit liniştită din tot zbuciumul, chiar uşoară, în mijlocul poverii care se desprindea. Nu-mi fac iluzii, frica va reveni, poate mă va găsi noaptea dormind în întunericul bungaloului, poate printre oamenii care vorbesc limbi ciudate, se comportă altfel, eu neînţelegându-i în comportamentul lor, ei neînţelegându-mă pe mine. Poate oboseala va fi atât de acută, încât teama va veni fără niciun motiv, neaducând cu sine niciun gând, muşcând pur şi simplu dintr-un trup sleit care nu se poate apăra din cauza epuizării. Mă aştept să fie nemiloasă, să mă scuture şi să dea cu mine de pământ, dar tocmai faptul că mă aştept să vină, este arma cu care o voi răpune. Nu voi fi surprinsă, ci îi voi spune că era aşteptată, acceptată ca făcând parte din drum, asemenea pietrelor din cale, de care te împiedici şi-ţi juleşti degetele de la picioare, genunchii, dar ai în bagaj apă oxigenată şi pansament.

Există numeroase căi de a cunoaşte lumea înconjurătoare şi realitatea vieţii, căi de a căuta sensul lumii şi propriul sens, de a fora pentru adâncirea cunoaşterii sau de a te strădui pentru dobândirea înţelepciunii în urma cunoaşterii. Cât de savant mi-am ordonat viaţa? Nici vorbă, nu e în discuţie savantlâcul ordonării, ci – pur şi simplu – trăirea de fiecare zi, trăire cu care se luptă fiecare fiinţă, fie că e conştientă de lupta aceasta, fie că nu. Dacă alegi să mănânci plăcintă cu mere sau cu piersici, aceasta nu e decât un drum pentru o nouă experienţă, la fel dacă alegi să te faci profesor sau apicultor, să ai copii şi să-i creşti sau să nu îi ai; aşa căutam şi eu, printre lucrurile de fiecare zi, trăirea de care să nu-mi pară rău că trece şi să nu mi se pară că trece degeaba, adică să construiesc în aşa fel, încât să ştiu sigur că nu trece zadarnic. Dar cine îţi garantează faptul că ceea ce crezi tu că e o construcţie solidă, nu e, de fapt, decât o fragilă pânză de păianjen? Că tot ce-ai încercat să închegi o viaţă întreagă nu se pierde imediat printr-un simplu gest, o întâmplare sau, pur şi simplu, prin moarte? Ce rămâne, ca să nu fie numit degeaba? De când e lumea, se caută răspunsul şi fiecare se mulţumeşte cu un răspuns sau altul, fie că e formulat, fie că e atitudinal, dar dacă nu dai un răspuns, nemulţumirea şi neliniştea îţi rămân în inimă. Ca urmare, caut şi eu, printre căi, Calea care îmi aşază viaţa în vadul care duce la estuar.

3 Pilgrim Relief Society pentru Educaţie şi Combaterea Sărăciei, a fost înfiinţată în anul 2001 şi este o organizaţie nonprofit, caritabilă, ce are ca obiectiv îmbunătăţirea calităţii vieţii populaţiilor indigene din cele mai îndepărtate colţuri ale planetei. (Pentru descrierea societăţii, vezi www.pilgrimsociety.com)

3. Un bun venit cutremurat

Vanuatu e la capătul lumii, doar câţiva metri şi îţi atârnă picioarele în gol, aşa ar spune mitologia antică, dar iată că, pământul fiind rotund, pot să văd doar faptul că cei de aici ne consideră pe noi trăitori la capătul lumii, iar pentru ei, aici e însuşi centrul pământului! Astfel, observ, ori de câte ori călătoresc, că propria existenţă a individului îl îndreptăţeşte să se considere ca trăind în centrul universului.

Am sosit aseară în Vanuatu, într-un spaţiu cutremurat, deoarece în aeroportul din Sydney, chiar când s-a deschis poarta E 37 pentru îmbarcare, televizoarele au întrerupt programul şi au arătat ştirile în direct, despre cutremurul din Vanuatu, un cutremur estimat la 7,8 grade pe scara Richter, cu mare probabilitate de tsunami. Majoritatea călătorilor erau australieni pregătiţi pentru vacanţă, s-au grupat speriaţi în jurul televizoarelor, îmbarcarea s-a amânat puţin, capitala Port Vila, unde urma să aterizăm, nu era în mare pericol, epicentrul a fost depistat ca fiind în nordul arhipelagului, alte insule vor fi fost mai puternic atinse, probabil – Santo, Pentecost, dar Tanna şi Efate, fiind în sud, nu erau atât de expuse.

Până la urmă, nu a fost tsunami, însă azi toate ziarele scriu despre cutremurul de ieri; s-au avariat puţine clădiri pentru că se construieşte mai mult din lemn, astfel că au fost puţine daune chiar şi în insulele unde zdruncinătura pământului s-a simţit puternic. Cutremurele sunt obişnuite în zonă, tot arhipelagul este unul vulcanic, însă e pericol doar în oraşele mai mari, unde sunt şi clădiri din cărămidă şi piatră – locuite de albi. O mică parte a populaţiei vanuateze locuieşte în case din lemn, fără etaj – cei care au posibilitatea, pe când majoritatea locuieşte în colibe din bambus, fără niciun pericol în caz de cutremur. Populaţia intră în panică doar când e vorba de posibilitatea apariţiei vreunui tsunami. Aşa a fost ieri dimineaţă. S-a dat alarma, oamenii au anunţat cu rapiditate până în zonele cele mai îndepărtate ale plajelor, au fugit cu toţii spre dealuri, magazinele s-au închis, în oraş, minibuzele purtau oamenii pe coama dealului; acolo, au stat în aşteptare o vreme, apoi au văzut că pot să-şi continue activităţile fără vreun pericol, aşa că au coborât pe coastă.

Am ajuns cu aproape două ore întârziere, pe parcurs aveam să aflu că în Vanuatu nu există timp fix, nici măcar la decolarea, darmite la aterizarea avioanelor, că nu e vorba de dezorganizare, e ceva dincolo de asta, pare că e imposibilitatea unui popor de a trăi în cadrul limitelor temporale. Ţara aceasta, care are partea mai mare a locuitorilor trăitoare în sate mici, ascunse printre păduri tropicale şi plaje albe, pe insule minuscule pierdute în ocean, trăieşte fără să urmărească trecerea anilor. Oamenii nu-şi cunosc propria zi de naştere, nu-şi cunosc vârsta, ce importanţă are că un anume avion trebuie să pornească, iar ei trebuie să fie la timp la aeroport? Ulterior, într-o călătorie făcută între insule – zbor care are loc în avionete mici, ca nişte microbuze lunguieţe, cu aripi – s-a întârziat mai mult, pentru că la numărătoare nu ieşea numărul de 16 pasageri. A fost aşteptat clientul lipsă, care însă nu mai apărea, s-a tot aşteptat, apoi s-a făcut iar numărătoarea care dădea de furcă angajaţilor companiei AirVanuatu, deşi mie îmi ieşea la fix. Până la urmă am pornit, trecuseră vreo două ore, fuseserăm toţi acolo tot timpul, greşiseră ei numărătoarea. Dar felul în care întârziau avioanele la decolare şi aterizare, aveam să-l aflu pe parcurs: în călătoria aceasta am schimbat avionul de 13 ori.

Când am păşit de prima dată pe platforma de coborâre din avion, m-a izbit cu înverşunare o pală de vânt purtând stropi de ploaie caldă. Brusc, nu am mai avut aer, era umed şi fierbinte. În avion fusese aer condiţionat, deşi la urcarea în Sydney am simţit mirosul specific al Asiei, avionul era impregnat cu mirosuri amestecate, de mizerie şi mirodenii, ca in India. Stewardesele erau negricioase şi cu figura specific polineziană. Toate grăsuţe, că abia se strecurau pe culoarul strâmt al avionului, şi cu orhidee prinse la ureche sau în păr. Da, mă îndreptam spre Vanuatu. Aerul condiţionat, însă, s-a sfârşit la părăsirea avionului; păşeam pe scările umede, se înnoptase de ceva vreme, în clădirea aeroportului ne aşteptau cu muzică: un grup de bărbaţi şi femei cântau acompaniaţi la chitară, muzică vanuateză, o muzică foarte ritmată, veselă, cântată de voci stridente, strangulate. Eram atât de obosită după cele trei zile şi două nopţi de călătorie, încât părea că-i aud în somn. Mai târziu, mi-am reamintit figurile lor zâmbitoare, cântau aproape râzând, privindu-ne curioşi şi binevoitori. Femeile aveau rochii înflorate, foarte largi, care încercau să ascundă, fără succes, sâni şi burţi mari, feţele durdulii şi transpirate luceau sub becul cu lumină slabă, obosită, a unui aeroport provincial. Noi stăteam civilizaţi la coadă, aveam completate încă din avion acte prin care declaram că nu introducem nimic în ţara lor pură: niciun fel de mâncare (a trebuit să arunc dulciurile şi biscuiţii pe care i-am primit în avion sau pe care i-am avut de prin aeroporturi; ce rău urma să-mi pară mai târziu!), nici băutură, nici seminţe, resturi de sol, nici pe talpa încălţărilor sport. Nu ne era permis să deţinem obiecte din lemn sau orice produs animal, blană, pene şi altele. Nu, nu aveam nimic de declarat, mi-au pus puţine întrebări şi nu m-au controlat deloc, am scăpat uşor, dar păşeam ca pe altă lume, de oboseală, şi de necunoaştere, şi de singurătate.

Aşteptam să mă interpeleze omul de legătură, cu un carton pe care să scrie numele meu; am ieşit în sala de aşteptare, niciun carton cu numele meu, am aşteptat îndelung, puţinii turişti australieni erau plasaţi în maşini, autobuze, transferaţi în hoteluri, fiecare după aranjamentele făcute, aeroportul se golea şi omul meu nu apărea. Să intru în panică? Încercam să văd ce date deţin. Îl chema Timothy, urma să locuiesc două zile în casa lui, am văzut-o în poze, era aşezată în apropierea Universităţii, dar nu aveam adresă, aici casele nu au adrese, poşta se face prin căsuţe poştale, dar nu sunt străzi şi numere ca să poţi spune unde mergi. Aveam date despre locul lui de muncă, era dealer de maşini la firma Mazda, dar nu-i ştiam numele de familie, ştiam numărul de telefon de la serviciu – nu-mi slujea la nimic, era prea târziu ca să mai fie cineva la lucru. Însă mai aveam ceva valoros: numărul de mobil. Iar eu deţineam un telefon cu cartelă de Vanuatu, dăruit de Mick şi Gabriella, l-am scos repede din bagaj şi l-am pus în funcţiune ca să-l sun pe om şi să-i spun că-l aştept la aeroport. Stupoare: telefonul mobil e închis, îmi răspunde în limba locului, bislama, o voce feminină (voce pe care o s-o aud de multe ori în timpul acestei luni), exprimându-şi regretul că abonatul nu poate răspunde. Aşa. Ce pot să fac?

Se apropie de mine un bărbat negru între două vârste, mă salută, respir uşurată, era vremea, a trecut o jumătate de ceas, aproape să intru în panică, întind mâna şi îl întreb, eşti Timothy? Omul dă aprobator din cap, zâmbeşte, mă întreabă unde vreau să mă duc, dacă vreau să mă transporte cu taxiul. Nu, nu vreau taxi, mă prind eu că nu e omul meu, aştept pe cineva, îi răspund. Pe cine aştept, nu mă poate ajuta el? Ştiind că e un oraş relativ mic, că toată lumea cunoaşte pe toată lumea, îi dau detalii, nume, loc de muncă, locuieşte lângă Universitate, nu, omul nu ştie cine este. Dar va găsi o soluţie să mă ajute, să mă ducă la hotel, nu, nu pot la hotel, nu am altă legătură pentru tot drumul decât prin Timothy, cu care am stat de vorbă încă din ţară. Vin şi alţii în jurul meu, întreabă unul pe altul de Timothy, nu ştie nimeni. Plouă torenţial, maşinile se împuţinează, nu mai e nici picior de turist în zonă, nicio faţă de culoare albă, e noapte şi eu sunt foarte departe de orice om care să mă poată ajuta, nu-mi mai e frică, îmi vine să râd – poate de oboseală reacţionez invers!

Într-un târziu, văd doi bărbaţi apropiindu-se, fuseseră de mai de mult acolo, îi zărisem în umbra streşinii, cel mai în vârstă îmi spune pe nume şi întinde mâna, el e Timothy. Pentru Dumnezeu, unde ai fost până acum de mă laşi să intru în panică? Eram aici, te aşteptăm amândoi de multă vreme, ştii bine că avionul a întârziat, deci îţi dai seama că am avut ceva de aşteptat, dar nu ştiam cum arăţi şi am stat să plece toţi ca să rămâi numai tu. Şi unde e placa cu numele meu? Am uitat s-o scriu, ridică din umeri râzând. Dar turiştii au plecat de atâta vreme, n-ai văzut că eram singură? Erau tot felul de oameni în jurul tău, spuse el, credeam că-i cunoşti; erau ca să mă ajute să te găsesc, explic eu... Mi-l prezintă pe vărul lui, un tânăr din Noua Caledonie vorbind o franceză frumoasă... nu trebuia să te sperii, eram aici, nu puteam să nu te aşteptăm: Timothy se ţine întotdeauna, întotdeauna de cuvânt!, mă linişteşte, da, dar eu de unde să ştiu că el întotdeauna, întotdeauna se ţine de cuvânt, sunt singură într-o ţară la capătul lumii – îmi spun eu, dar văd că ei sunt calmi şi nu percep tulburarea care m-ar fi putut cuprinde. Nu insist. Îmi arată maşina şi porneşte spre ea cu mine în urma lui, nu face nici un gest de a-mi ajuta la bagaje, rucsacul îmi rupe umerii, abia la maşină îl rog să mă ajute, o face cu plăcere. Mi-a explicat că aici poverile sunt cărate în general de femei şi de aceea n-a fost atent, să-l scuz. Eu i-am spus că în civilizaţia noastră, dacă e văzut un bărbat mergând alături de o femeie care cară o povară fără ajutorul lui, e o ruşine pentru bărbat, arată nu doar impoliteţea sa, dar poate dovedi şi slăbiciunea lui fizică. Timothy a râs, nu părea de acord cu mine că ar fi o ruşine pentru un bărbat să nu care greutăţi, dimpotrivă, dar se strădui să fie mai atent cu poverile mele, deşi niciodată nu a reuşit să fie harnic la cărat. Însă m-am obişnuit eu şi, fără jenă, îi amintesc de fiecare dată să-mi ducă el cutare sau cutare lucru, chiar şi pe ultimul drum la aeroport, când să mă întorc, nu era prea îmboldit de nevoia de a mă ajuta; l-am rugat să-mi scoată el bagajele din maşină şi să le pună măcar în faţa aeroportului, să nu mă lase singură să trag de ele neputincioasă; abia atunci a sărit iute din maşină, parcă dându-şi seama că ar fi trebuit s-o facă de la sine, dar a fost pentru ultima dată când a făcut un asemenea gest, căci mi le-a deşertat acolo în faţa uşii aeroportului, nu m-a ajutat nici până înăuntru, le-am cărat eu pe rând, că nu existau cărucioare. Greu schimbi obiceiuri, mai ales dacă ele ascund în spate mentalităţi cimentate de generaţii întregi.

Înainte de-a ajunge la casa lui Timothy, trecem pe la piaţă, vrea să cumpere nişte legume, ploua mai tare ca la urcare, parchează şi spune să aştept în maşină, dar eu aud pe cineva cântând, da, se cântă în piaţă, vreau şi eu să ies, fac săltând iute în ploaie cei câţiva paşi, ca să mă adăpostesc sub acoperişul pieţii. Minutele serii aceleia mi le amintesc într-un fel halucinant: căldura, ploaia, oboseala, diferenţa de fus orar, lumea nouă, mirosurile, apoi piaţa dansând asemenea unor valuri de culoare ce se ridică şi coboară, părea că şi mesele şi fructele învăluite în culori tropicale se legănau bătând din palme, asta era realitatea, piaţa dansa: un grup mixt de muzicanţi, având aparatură de amplificare, un sintetizator şi o chitară, cântau în piaţă cântece religioase în ritm şi stil mai mult vanuatez decât protestant, deşi am aflat că erau prezbiterieni. Era un lucru obişnuit ca în piaţă să cânte grupuri, pentru mine era nou, cu toate că mai văzusem grupuri cântând în diferite părţi ale lumii, am umblat destul de mult, dar lumea în general ascultă şi-şi vede de treabă, aici nici vorbă: în spatele meselor cu produse de vânzare, toţi cei din piaţă, în picioare, dansau bătând din palme şi cântând împreună cu cântăreţii. Era ca un ring de dans printre papaia, cocos, flori exotice, rădăcini de kava, seminţe de tot felul şi alte minuni fără nume pentru mine. Piaţa întreagă dansa şi se bucura vibrând de viaţă, nimeni nu vindea nimic, se zguduia spaţiul sub puterea amplificatoarelor şi a vocilor stridente, nazale ale femeilor cântând la microfon. M-am trezit că bat din palme şi râd bucuroasă de privelişte. Râdea şi Timothy, râdea de mine, cred. Aşteptă să mă hotărăsc să plecăm, apucase să cumpere nişte roşii, eu nu mă dădeam dusă, pe acoperişul pieţei se auzea cum ploaia se intensifică. Cât de tare poate să plouă, părea că apa curge compactă şi caldă. Am plecat târziu, când mi s-a părut că nu o mai pot lungi. Acasă, ne aşteaptă o masă caldă, nu ţi-e foame? întrebă el ca să mă ademenească, cred că îi era şi lui foame.

Am mâncat kumala (cartofi dulci) cu o tochitură de ciuperci şi pui, apoi papaia culeasă din grădina lor, parcă mâncam parfum, atât era de aromată. Eram prea obosită să mănânc serios, abia am ciugulit, dar „meniul” mi s-a părut foarte bun, mâncam pe terasa acoperită, cădea aceeaşi ploaie torenţială, părea că în curând ne vom ridica plutind pe ape precum corabia lui Noe într-un diluviu postmodern; de la atâta zburat cu avionul, parcă mă tot legănam, încât nu ar fi fost de mirare să-mi văd scaunul ridicat pe valuri: eram cu adevărat la tropice. Kumala avea gust de castane coapte, iar papaia nu mai mâncasem de când fusesem în India.

Locuiesc pentru două zile în casa lui Timothy, un bungalou din lemn, cu terase largi şi camere joase; e o locuinţă care oferă condiţii relativ civilizate, are gresie în camere, e răcoros şi uşor de întreţinut, faianţă înnegrită de igrasie în baie, iar la robinetul ruginit este numai apă rece, ca în tot oraşul de fapt, deşi e capitală; mă bucur, însă, că au apă în casă şi toaletă englezească, locuiesc, cum am spus, într-un cartier rezidenţial, lângă Universitate (filială a Universităţii Pacificului de Sud, cu centrul în Fiji). Fiica gazdei, pe care o cheamă Torika, e studentă, urmând cursuri de limbă engleză şi studii politice; îmi dau seama că e un pas mare pentru familiile de aici să-şi ţină fetele la facultate, căci potrivit culturii orientale, femeia e încă privită, ca fiind mult mai nimerit să rămână la treburile casei.

E foarte cald, mi-s hainele umede pe trup, tot timpul îmi vine să fac duş ca să mă răcoresc şi să-mi usuc pielea, dar nu durează; deşi nu s-a inventat apa caldă, aici nu s-a inventat nici cea rece. Toată apa e dezmorţită, poţi face duş fără probleme, mai neplăcut e când trebuie băută. Nu au frigider, îmi dau seama că tot ce mănânc e proaspăt gătit, nu se poate păstra mâncarea de pe o zi pe alta, dar sunt foarte multe fructe, legume şi verdeţuri. În faţa casei e un arbore de papaia, de-acolo culege gazda fructe de câte ori ne aşezăm la masă.

A doua zi, familia se pregăteşte pentru o ieşire pe insula Moso, unde vom dormi două nopţi, pentru asta am fost la piaţă să cumpărăm cartofi dulci, banane, taro, nuci de cocos, manioc, ananas şi alte bunătăţi ale căror denumiri şi gusturi nu le cunosc, urmează să le gătim acolo. Sunt pregătite nişte rogojini, bănuiesc că vom dormi pe ele, vom participa la o reuniune religioasă pentru fondarea sau inaugurarea unei biserici în zonă – nu am înţeles bine, engleza lor este destul de diferită de cea literară, căci limba vorbită în familie este bislama. Engleza o vorbesc doar cei care au făcut şcoală, iar Torika e acum la facultate, nu pot să mă înţeleg prea bine cu mama şi mătuşa, dar voi vedea la faţa locului. Familia e mulţumită că vreau şi eu să particip la ieşirea pe insulă, le plac mult excursiile, au o viaţă socială bogată, sunt deseori împreună cu prietenii, casa le e deschisă larg pentru oaspeţi, cunosc, parcă, întregul oraş. Deşi locuieşte în capitală, populaţia de aici nu s-a rupt de viaţa de tip clan, cu vecini, prieteni, cunoştinţe de tot felul, locuitorii nu sunt individualişti şi izolaţi precum cei din lumea civilizată. Stau foarte mult de vorbă, pare că pierd ore întregi la taclale, au vreme să tăifăsuiască. Am venit doar de ieri şi parcă toată ziua se stă de vorbă, am adormit cu vocile lor în urechi. Camerele nu sunt izolate, ferestrele nu se închid, n-au geam, doar plasă, iar unde se află geamuri, ferestrele sunt larg deschise ca să bată briza, altfel e sufocant de cald, aşa că se aude ce se vorbeşte de peste tot. Am adormit cu ei vorbind, la cinci dimineaţa m-am trezit cu vocile lor, plus cântecul a o mie de păsări. Aceasta era senzaţia, că e concert la fereastra mea şi că aş putea număra o mie de voci diferite.

Copiii din vecini au ieşit la şase dimineaţa la joacă, râdeau cu o poftă şi o bucurie de mi-a pierit imediat somnul, deşi nu dormisem trei nopţi la rând, fuseseră primele ore de somn furate în mijlocul vacarmului. Nu ştiu câţi oameni locuiesc în casa din vecini unde râd tot alte voci de copii; când am revenit peste două săptămâni în casa lui Timothy, stând pe terasă, am văzut familia pregătită să meargă la biserică, era duminică dimineaţa. Aici toată lumea merge la biserică, la sate nu sunt toţi creştini, dar în oraş e o lume ca la începutul anilor din America puritanilor. Îmi vine în minte păţania unei australience, venită să se distreze în Vanuatu: domnule, am venit să-mi fac de cap, am vrut să mă distrez, dar nu am unde, nu am cu cine, barurile se închid, bărbaţi cu care să-mi cheltui timpul nu am găsit, aici toată lumea merge la biserică şi nimeni nu ştie cum ar fi o distracţie pe cinste, am mers de pe o insulă pe alta, nu am putut să mă distrez după pofta inimii. Fata era dezamăgită; într-adevăr, în Vanuatu turiştii caută exotism, experienţe primitive la firul ierbii, eventual consum de kava, dar distracţii de tip occidental nu sunt de găsit. Aşa că toţi membrii familiei din vecini, îmbrăcaţi de duminică, cu Biblii în mână de la cel mai mic copil (chiar dacă e evident că nu ştiu să citească) până la adulţi, au pornit doi câte doi: şase persoane, număr nouă persoane, apoi treisprezece… vai!, mai ies doi din casă, apoi aud cum ultimii mai strigă pe cineva şi din casă răspunde o voce de femeie, apoi iese un alt bărbat, nu-mi vine să cred, casa e doar un bungalou de lemn ca cea a lui Timothy, câţi or fi locuind acolo? Am numărat deja 17 şi toţi vorbesc mult, mult. Va trebui să mă obişnuiesc şi să nu le mai percep vocile, că altfel nu mai dorm.

Se pare, însă, că acesta e stilul de viaţă, legăturile de rudenie şi cele sociale sunt foarte puternice, viaţa oamenilor se construieşte pe relaţii, nu pe profesie, pe avere sau informaţie. Cel puţin acum..., apoi în ce măsură îi va schimba occidentalizarea şi îi va face individualişti şi egoişti, ghidaţi doar de interesele personale până la sacrificarea relaţiilor, nu se ştie. Voi încerca să urmăresc acest aspect în celelalte grupuri în care voi intra treptat.

Împreună cu vărul lui Timothy, băiatul din Noua Caledonie, vizitez oraşul. Mergem pe jos spre centru, străzile principale sunt asfaltate, acestea însemnând două artere care străbat oraşul, celelalte sunt doar nişte drumuri prăfuite, noroioase când plouă. În centru există clădiri moderne, un hotel mare care îşi oglindeşte etajele în apa golfului, faţă în faţă cu minuscula insulă Iririki şi şirul de bungalouri turistice la care ajungi doar cu barca. Cumpăr de la poştă DVD-ul cu dansurile ceremoniale vanuateze, schimb la bancă nişte bani, un euro se schimbă cu 130 de vatu, un dolar american cu aproximativ 100; o pâinică este 200 de vatu, o nucă de cocos verde o cumpăr de la piaţă cu 30-50 de vatu, o legătură de roşii – cu 400, o papaia – cu 300. Produsele din grădini nu sunt ieftine, dar cele care presupun o anume tehnică de prelucrare sunt cu adevărat scumpe: DVD-ul a costat 4.000 de vatu, aproape 40 de dolari, iar o carte, 3.600 de vatu. Mult! Accesibil doar turiştilor, nu şi băştinaşilor. Îmi încarc telefonul cu cenţi care să-mi ajungă pentru toată luna, dacă se poate, voi avea nevoie să sun din când în când în ţară, cine ştie cât de des voi găsi internet, laptopul o să-l folosesc pentru înmagazinat informaţii, prea puţin pentru comunicare.

Într-o clădire minusculă din centru, cu iz aristocrat-arhaic, fac cunoştinţă cu pictorul Nikolai Michoutouchkine, îi recunosc tablourile şi stilul din imaginile văzute în timpul zborului dinspre Australia. Ecranele prezentau atracţiile vanuateze, şi printre exotisme era enumerat şi pictorul de origine rusă stabilit de peste 20 de ani în Vanuatu, cu expoziţii în toată lumea. Îl privesc ca pe un Gauguin contemporan, faimos deja şi extrem de simplu; iată, stăm faţă în faţă, se miră că am venit din România, mă salută cu bună ziua, acum mă mir eu de cuvintele lui, mă întreabă iar şi iar... chiar am făcut călătoria aceasta lungă din Europa doar pentru a observa un stil de viaţă? Curajos, admirabil. Frumoasă România, îmi spune, a vizitat Maramureşul, zona e deosebit de frumoasă, am fost acolo? Sigur că da, merg adesea, nu e departe, sunt din Cluj, ştie imediat unde e Clujul. Cum de a ajuns în Maramureş?, îl întreb. Trebuia să văd!, doar sunt pictor, îmi spune cu naturaleţe, acolo sunt de văzut lucruri deosebite; băiatul îi spune, în timp ce eu admir şi fotografiez tablouri, că sunt scriitoare şi voi scrie despre Vanuatu, atunci mă strigă să-mi spună o noutate: acolo, în micuţa locaţie din capătul lumii, în Vanuatu, aflu că Herta Müller a luat premiul Nobel pentru literatură pe 2009 şi că este născută şi formată în România. Stăm de vorbă despre ea, nu am citit nimic de Herta Müller, va trebui s-o fac după ce ajung acasă. Pictorul de origine rusă, cu păr rar şi alb, cu burta mare peste care aşază mâinile împreunate într-o odihnă ca a ţăranului după întoarcerea de la câmp, e plin de voie bună. Îmi dă o invitaţie la o expoziţie cu artefacte din toate insulele Pacificului, care a venit din Fiji şi se află la Centrul Cultural, sigur îmi va folosi la studiu, specifică el, îmi pare rău, nu pot să merg, avem oră exactă când trecem pe Pacific spre Insula Moso. Zâmbind condescendent, îmi spune că pot să amân un pic, aici nu contează ora exactă, râde când afirm că mi s-a pus în vedere să nu întârziem; mai târziu, aflu şi eu că nu ar fi fost vreo problemă dacă mai trecea un pic de vreme, însă îi promit să văd expoziţia când revin în Port Vila, nu, azi e ultima zi spune pictorul Nikolai Michoutouchkine cu părere de rău; tânărul mă avertizează că trebuie să ne grăbim, da, nu pot strica programul familiei la care sunt doar musafir.

…Ajungem pe insula Moso, cu toate produsele deşertate în burta bărcii cu motor, nici vorbă de oră exactă, barcagiul ne-ar fi trecut oricând i-am fi cerut-o noi. E o călătorie exotică pe Oceanul Pacific, înghesuită printre copilaşii negri, papaia, kumala, manioc, ciorchini de banane, pungi cu orez şi altele. Plaja micii insule e albă şi plină cu cochilii uriaşe de melci, am găsit chiar pe cărarea dintre palmieri o scoică mare cât platoul uriaş de prăjituri al bunicii. Nu-mi vine să cred, e grea şi smălţuită, cu marginile vălurite, aş lua scoicile cu mine, dar nu mă vor lăsa să le trec, australienii le vor confisca la vamă şi voi avea şi probleme. Sunt entuziasmată, în timp ce băştinaşii râd de bucuria mea, râd fără încetare, e un amestec de sentimente paradoxale, sunt pentru ei ca o mascotă care le aduce onoare, aşa se raportează, dar şi cu multă iubire. Vor să-mi arate tot ce e nou, îmi dau tot timpul să mănânc noutăţi, iar când eu spun că e pentru prima dată să gust tot felul de mâncăruri şi fructe, se minunează de parcă aş fi de pe lună. Pentru ei, eu sunt o exotică, la fel cum sunt ei pentru mine!

Mă simt şocată când văd biserica. E o baracă deschisă, construită din lemn şi plăci de tinichea, dar ei sunt tare mândri de ea, e donaţia familiei pentru Insula Moso, e o biserică neoprotestantă, majoritatea localnicilor sunt protestanţi şi neoprotestanţi. Îmi dau seama tot mai mult ce importanţă mare a avut pentru ei misionarismul ţărilor civilizate, i-a scos din izolarea care îi păstrase ca în epoca de piatră, mai bine de un mileniu de la popularea insulelor. Mai există zone neatinse, oameni fără haine, fără unelte şi fără scriere, îmi spun ei, eu ştiu că mai sunt, doar pentru ei am venit, dar voi intra treptat în lumea necivilizată, chiar şi Moso mi se pare rămas în urmă cu sătucul cu colibe din bambus acoperite cu frunze, cu frica băştinaşilor de spiritele rele, cu felul de mâncare numit laplap gătit între pietrele înroşite ale unui foc făcut afară, căci nu au cuptoare în colibe; cu dormitul pe jos, pe rogojini din bambus. Toate lipsurile, însă, sunt luate ca atare şi compensate cu un deosebit tonus de bucurie pentru viaţă, de libertate a fiinţei. Sunt calzi, spontani, fremătători şi vii, fără pic de pasivitate sau răutate.

Acum e destul pentru două zile, deşi par să fi trecut două săptămâni, datorită cumulului de informaţii şi trăiri.