© 2014 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-4858-0

ISBN PDF: 978-973-46-4859-7

ISBN print: 978-973-46-4680-7

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: ilustraţie de Veronica Solomon

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

FLORIN IRIMIA (n. 1976, Iaşi), lector doctor la Facultatea de Litere a Universităţii „Alexandru Ioan Cuza“ din Iaşi. Semnează cronici literare începînd cu anul 2001 în calitate de colaborator al revistelor Observator Cultural, Noua literatură, Dilemateca, România literară, Timpul şi Suplimentul de cultură. În 2009 debutează ca prozator în revista Noua literatură (sub pseudonimul Eduard Tăutu), iar în 2011 publică romanul de debut, Defekt, la Editura Brumar. Este prezent în antologia Alertă de grad zero în proza scurtă românească actuală (editor Igor Ursenco), apărută la Editura Herg Benet. A mai publicat proză scurtă în revistele Familia, Timpul, Zona literară, precum şi în Ziarul de Iaşi. La Editura Polirom i-a mai apărut romanul O fereastră întunecată (2012).

I did not wish to live what was not life…

Henry David Thoreau

There’s a light, a certain kind of light that never shone on me…

Bee Gees

Nicăieri nu suntem mai mincinoşi decât în faţa unei foi albe de hârtie. Nicăieri, deopotrivă, nu simţim mai acut nevoia de a căuta adevărul. Am ţesut o pânză de minciuni pe care am aruncat-o peste mine ca să nu mă vadă nimeni cum încerc să te-ating.

Cuvânt-înainte

Spre deosebire de narator, autorul acestui roman nu s-a întâlnit niciodată cu domnii Woody Allen şi Roman Polanski. Preţuirea pe care le-o poartă este însă pe atât de reală pe cât este de ficţională cea a personajului său principal. Şi, întocmai ca la acest personaj, sunt zile şi în viaţa autorului când îi place să creadă că lumea ar fi fost mai frumoasă cu Sharon Tate printre noi…

Dincolo de cele câteva trimiteri la realitatea exterioară romanului, această carte rămâne o operă de ficţiune. Orice asemănare cu evenimente, locuri şi persoane reale, aflate în viaţă sau decedate, este o pură coincidenţă.

Prolog

N-a murit. Nu aici, cel puţin. Iat-o, la fel ca atunci, la fel ca în poze, tânără şi ingenuă, şi foarte frumoasă, cu ochii aceia ai ei, mari, cu pleoape grele, parcă tot timpul pe jumătate adormiţi, deşi asta mai mult ca sigur e doar o impresie. Se-ndreaptă înspre el cu gesturi moi, leneşe, şi-i zâmbeşte. După care îl întreabă ceva. Îl întreabă ceva, dar el nu-i poate răspunde. Pentru că n-o aude. E ca şi cum s-ar afla în spatele unui perete izolat fonic, însă complet invizibil. „Ce-ai spus?“, are impresia că-i zice, dar nu poate fi sigur, pentru că nu se aude nici măcar pe el însuşi. Ea îi spune din nou. Degeaba. Zâmbetul i-a dispărut acum de pe faţă, fiind înlocuit de-o uşoară nedumerire şi de acea suferinţă incertă pe care o emană ori de câte ori e serioasă. Buzele i se mişcă din nou. E una şi aceeaşi întrebare, e sigur de asta, doar că el n-o poate înţelege. Vede cum pe chipul frumos şi sobru îi apare un rictus, după care, brusc, se-ncovoaie de la mijloc într-un urlet de durere mut şi lipsit de noimă, aproape comic fără sonor. Cade. A căzut. E în genunchi acum, „Ajută-mă“, i se pare că zice, „Ajută-mă, nu mă lăsa aici, nu mă lăsa aşa“. După care se trezeşte. Continuă să-i vadă ochii mari, uimiţi, care îl priveau cu speranţă, cu reproş, cu o imensă părere de rău. Are constant visul ăsta, dar chiar şi aşa, nu poate să facă nimic niciodată ca să-i schimbe finalul.

1

Undeva, într-o cameră de hotel

Mă trezesc brusc şi e întuneric. Sunt singur şi ceva îmi spune că n-ar trebui să fiu şi că în câteva secunde mă va cuprinde din nou frica. Frica şi o scârbă de ceva. Ceva ce-am făcut, ceva ce n-ar fi trebuit să se întâmple, dar s-a întâmplat, ceva oribil, ca o boală fără leac, ca o moarte timpurie şi violentă. Ceva pentru care va trebui să dau socoteală. Urechile îmi vâjâie ca şi cum aş avea două scoici înfipte în ele, iar undeva, în creier, un omuleţ maliţios mărunţeşte cu ciocanul o movilă de nuci. Ar fi trebuit să am pe cineva lângă mine în pat. Da, o femeie somnoroasă şi goală, garanţia mea că am lucrurile sub control. O dâră de memorie, un feeling difuz, amintirea unei realităţi care poate nici n-a avut loc îmi semnalează această absenţă. Încerc să detectez o urmă de parfum prin aer, printre aşternuturi, ceva care să-mi spună că nu mă înşel, dar când inspir nu simt decât olmul banal al unei camere de hotel. Închid ochii şi oasele încep să-mi tremure, un tremur fin, aproape imperceptibil, care s-ar vedea numai pe o foiţă transparentă din plastic. Apoi cred că adorm. Şi mi se face sete. Visez cum mă ridic din pat şi mă îndrept spre baie ca să-mi torn un pahar mare cu apă. Uşa e închisă, dar înăuntru se vede lumina aprinsă. Ca şi cum cineva ar fi deja acolo. Ca şi cum m-ar aştepta. Se aude robinetul curgând egal, monoton, transmiţându-mi un fel de mesaj. Visez că mi-e frică. Pun mâna pe mâner şi dau să învârt, dar, chiar atunci, mă trezesc. Stau aşa, nemişcat, aşteptând să-mi dau seama unde mă aflu (într-o cameră de hotel), dacă afară e vară sau iarnă (e primăvară), în ce zi şi lună a anului ne aflăm (3 aprilie). Nu mi-am amintit nimic din toate acestea. Am căutat până la urmă un ceas (cel de la mână mi-a dispărut sau poate n-am avut niciodată) şi l-am găsit sub forma telefonului mobil, aşezat frumos pe noptieră. Ora, ziua şi luna. Anul e ăsta, anul curent… Cât despre hotel, ştiu doar că e înalt, pentru că adineaori m-am uitat pe fereastră. N-am văzut mare lucru – fereastra e mică şi cam îngustă –, dar am văzut că ningea, habar n-am în ce oraş mă găsesc – în ţara asta toate oraşele arată la fel –, dar am văzut că sunt la înălţime. Măcar la propriu, dacă nu altfel. Întotdeauna mi-a plăcut să mă cazez la etajele superioare. Asta îmi amintesc. E ca şi cum te-ai afla mai presus de destin, de ce au hotărât alţii în locul tău. Ceea ce, evident, e o iluzie. Dar care ţine, funcţionează, atât timp cât nu-ţi face vânt careva pe geam. Atât timp cât nu te gândeşti prea mult că-i doar o iluzie. Ceasul telefonului mobil arată, mare, 2:56. Aproape trei dimineaţa. Îmi simt gura uscată şi grea, ca şi cum cineva mi-ar fi căptuşit-o cu o mie de pietricele. Ar trebui să mă duc la toaletă. Nu! Să scuip, să clătesc. Nu. Nu te duce! De ce? Nu contează. Cum nu contează? E mai bine aşa. Nu vrei să te duci acolo. Înghit în sec. Simt cum ceva se apropie de mine, ca un duh rău, ca o iscoadă venită din Iad, îmi dă târcoale, adulmecându-mi inima care începe să-mi bată mai tare. O transpiraţie rece, malignă, îmi răzbate prin piele şi odată cu ea îmi amintesc ce-am visat… Lumina din baie. Apa curgând. Semnele unei treceri. Priveliştea rămasă după ea, tablou al unui pictor dement. Dar visele sunt vise, o activitate cerebrală intensă, cumva necesară, dar nimic mai mult. Nu sunt premoniţii, nu ne dezvăluie ceea ce ne e frică să descoperim singuri. Visăm ca să uităm, spun unii, nu ca să ne aducem aminte. Poate chiar asta mi s-a întâmplat: am visat prea mult în tot timpul ăsta, iar acum… acum sună telefonul. Nu e mobilul. E un telefon fix. Undeva departe. Iar ţârâitul nu-i din secolul ăsta. Sună ceremonios şi lugubru, cu pauze lungi între fiecare apel şi vine… De unde vine? Parcă ar fi dintr-o altă cameră. Dintr-o altă cameră, da, dar una ocupată tot de mine. Se pare că sunt cazat într-un apartament. Asta nu-mi aminteam. Asta şi toate celelalte. Sentimentul de neputinţă, de abandon, ca şi când m-aş fi trezit legat de un scaun, iar acum urmează să fiu torturat. Senzaţia de neadecvare, de incompatibilitate cu lumea. Uluiala în faţa zgârceniei destinului. Consternarea. Angoasa. Toate se bulucesc acum să-şi facă loc în capul meu ca nişte cerşetori în faţa unei pomeni. Nu vreau să răspund. Cine are treabă cu mine la ora trei dimineaţa? Dar poate că totuşi e ceva important. Ceva vital, ceva crucial, poate la capătul celălalt e o voce care vrea să-mi vină în ajutor. De parcă ar exista asemenea voci…

— Alo?

— Alo, bună dimineaţa, de la recepţie vă deranjăm. Este ora trei dimineaţa. V-am sunat aşa cum aţi solicitat.

— Poftim?

— De la recepţie vă deranjăm…

— M-aţi sunat aşa cum am solicitat…

— Exact.

— Când?

— Când? Când ce?

— Când am solicitat să fiu trezit?

— La ora trei…

— Nu, nu, vreau să spun când anume am făcut solicitarea?

— A, ieri aţi făcut-o. Nu eram eu pe tură, mi-a lăsat colega mesaj. Apartamentul 26, domnul Damian…

— Da…

— …trezire, ora trei dimineaţa.

— Nu-mi amintesc nimic…

— Asta nu mai ştiu… Noi v-am sunat…

— Mulţumesc tare mult…

— Vă mai putem ajuta cu ceva, domnule Damian?

— Nu cred. Sau da. Aţi putea trimite un instalator? S-a defectat robinetul în baie. Curge apa şi…

— Din păcate la ora aceasta nu avem niciun instalator disponibil. Programul instalatorilor începe la ora 8. Dar am preluat cererea dumneavoastră şi, imediat după ora 8, un instalator va veni la dumneavoastră.

— Mie acum mi-ar fi trebuit.

— Acum, v-am spus, nu e nimeni…

— E cineva în baie, cred…

— Poftiţi?

— Cred că e cineva la mine în baie. În cadă, mai precis. Cred că e cineva acolo… Cineva care…

— Ce vă face să credeţi asta?

— Nu ştiu. Intuiţia?

— Lăsaţi intuiţia pentru femei, domnule Damian.

— Poftim?

— Domnule Damian, chiar nu am timp de poveşti. Vă mai pot ajuta cu ceva?

— De ce nu mă credeţi?

— Vă cred, cum să nu vă cred. Mai bine aţi mai fi dormit. Părerea mea. Omului îi trebuie măcar şase-şapte ore de somn ca să poată fi treaz în adevăratul înţeles al cuvântului. Înţelegeţi, domnule Damian? Înţelegeţi cuvintele astea? O zi bună vă doresc!

Şi închide.

Şi-acum ce urmează, domnule Damian? îmi spun în gând, încercând să-mi explic ciudata mitocănie a recepţionerului, dar n-apuc să mă gândesc foarte mult, că telefonul sună din nou. E mobilul. 0700 288 900. Nu cunosc numărul. Răspund, cu sentimentul că am comis o eroare.

— Bună dimineaţa, domnule Damian, se aude o voce masculină, gâjâită, la celălalt capăt.

Nu-mi dau seama dacă individul e ironic sau nu.

— Nu dormeam, îi răspund vinovat, fără să-mi dau seama de ce.

— Nici nu mă gândeam. Ia spuneţi: cum se prezintă lucrurile? E totul sub control?

— Da… nu-nţeleg de ce n-ar fi…

— Foarte bine atunci. Niciun motiv să ne îngrijorăm. Mă bucur s-aud asta.

— Niciunul, într-adevăr.

— Atunci rămâne cum am stabilit?

Pentru o secundă îmi vine să urlu, să iau telefonul şi să dau cu el de pereţi. Ce să rămână cum am stabilit? Lăsaţi-mă în pace sau spuneţi-mi ce naiba vreţi de la mine! Dar mă abţin. Număr în gând până la zece. Nu ştiu dacă fac bine sau rău. Mi se întâmplă destul de des lucrul ăsta.

— Rămâne cum am stabilit, reuşesc, într-un final, să îngăim.

Apoi închid. Ţin telefonul în mână continuând să mă zgâiesc la ecran ca şi cum aş aştepta să se mai întâmple ceva. Un fel de miracol, ceva care să dea timpul înapoi, deşi, chiar dacă timpul ar conveni să se dea înapoi, n-aş şti precis când să zic stop. Trec aşa câteva minute. Şi nu se mai întâmplă nimic.

Aşa că n-am încotro. Va trebui să mă duc să mă uit. Ce poate să mă aştepte acolo? O baie de sânge. Ce poate fi atât de îngrozitor? Un trup ciopârţit. Omul e condamnat la cunoaştere. Vrea să ştie, e curios ca o pisică, nu se poate sustrage acestei porniri. Vrea să ştie chiar şi atunci când ştie că nu-i face bine să ştie. Dar eu nu-mi spun asta. Ce-mi spun e că, dacă tot am făcut ceva, aş face bine să-mi amintesc şi de ce am făcut-o. Motivul. Cauza. Raţiunea. Dacă se poate numi aşa. Pe drum, pe drumul lung din camera cu telefon înspre baie, realizez că, în câteva secunde, viaţa mea se va schimba pentru totdeauna. Fiindcă acum sunt aproape sigur de ceea ce voi vedea. Sunt în dreptul uşii. La fel ca în vis, lumina e aprinsă şi dinăuntru se aude apa curgând. Învârt de mâner şi împing.

2

Un frate mai mic

Şi de unde vine predispoziţia asta pentru genul noir? De ce-mi place să mă uit mai degrabă la un film vechi, din anii ’40-’50? Bine, îmi plac şi astea noi, dar parcă nu aşa de mult… Cel mai mult îmi plac filmele lui Woody Allen. Din cele noi, vreau să spun. Şi ale lui Roman Polanski. Ciudat cum Woody Allen a renunţat la Mia Farrow, nu credeţi? O femeie atât de frumoasă, atât de delicată… Ce-o fi găsit la asiatica aia? Mă gândesc şi la John Lennon, care făcuse o adevărată obsesie pentru Yoko Ono. Există oare o predispoziţie la anumiţi bărbaţi de a se îndrăgosti de asemenea femei? Există ceva, acolo, în genele lor? Sau se îndrăgostesc numai după ce se culcă cu ele, doar ştiţi ce se spune despre femeile asiatice… Altfel de ce ai renunţa la o zeiţă (vezi coperta revistei LIFE din 5 mai 1967, de exemplu) pentru o urâtă? Numai pentru că e mai tânără? Mai docilă? Pentru că e fiica adoptivă a iubitei tale? Ce frustrări se ascundeau acolo? Ce fantezii morbide? Ţeapă, Mia, in your face, Mia! Ţi-a trebuit Sinatra? Ţi-au trebuit copii adoptaţi? Unu’ singur nu ţi-a fost suficient? Atunci pe asta ţi-o iau de pe cap. Înţelegi? Nu, nu cred că-nţelegi. Nu încă. Muhaha! Muhaha! Muhahaha! „Ai grijă ce-ţi doreşti“, circulă o vorbă, iar vorbele astea nu mint niciodată.

Oamenii iau decizii bizare. Uneori îşi dau seama de asta, cel mai frecvent, nu. Tatăl meu s-a căsătorit pentru a cincea oară! Cu o femeie foarte tânără, nici nu împlinise 21 de ani. Nu, a lui nu e asiatică. E fiica unei doctoriţe cu bani. Mda. S-a căsătorit cu ea, citez, „ca să fie liber“ (mă pufneşte şi acum râsul), după care a lăsat-o însărcinată. Eu i-am spus de la început că o să sfârşească schimbând scutece. Adică ce femeie se mărită cu unu’ de 60 de ani dacă ăla nu-i dispus să-i facă un copil? E absurd, dacă voia să se distreze, se ducea cu unu’ de vârsta ei. În schimb, el o tot trage c-a fost un accident, de parcă se mai pot întâmpla accidente în ziua de azi, când toată lumea programează lucrurile astea până la ultimul detaliu…

Dar încerc să nu-i judec pe ceilalţi. Să mă abţin de la aplicat etichete. Este un obicei pe care l-am deprins în timp ca, atunci când îmi vine să critic pe cineva, să mă gândesc că, poate, într-o zi, am s-ajung şi eu în aceeaşi situaţie. Nimeni n-a venit să-mi spună asta şi nu vorbim de niciun privilegiu aici. E o superstiţie, dacă vreţi, deşi ce superstiţie e aia care se bazează pe observaţie? Uitându-mă în fiecare zi cum imperiul de cuvinte al tatălui meu se clătina sub propriile-i fapte, am decis că mai bine îmi păstrez judecăţile pentru mine. Sperând că, atât timp cât n-am să mă laud cu ce nu voi face, poate va mai exista o şansă chiar să n-o fac.

Deci nu trebuie să vă mire că n-am încredere în cuvinte, indiferent dacă sunt spuse sau scrise. De aici şi dificultatea mea: pe de o parte, nu vreau să am de-a face cu ele, pe de altă parte, nici nu pot fără ele. Probabil am moştenit asta de la maică-mea, ei îi plăcea să scrie. A scris jurnale întregi, nu se simţea bine dacă nu consemna acolo tot ce i se întâmpla peste zi. În schimb eu, ori de câte ori mă apuc de scris, am sentimentul că-mi scriu condamnarea la moarte. Cu fiecare cuvinţel pe care-l iau din eter şi-l trec pe foaia de hârtie, am impresia că ea devine din ce în ce în mai concretă, mai palpabilă. Mi-o imprim în fiinţă, o scrijelesc acolo ca pe scoarţa unui copac, mi-o tatuez pe pielea sufletului, o culcuşesc în bârlogul eului meu. Îi dau mâncare şi apă. O legăn s-adoarmă. Înţelegeţi ce vreau să spun? Şi, deşi ştiu foarte bine încotro mă îndrept, nu fac nimic ca să mă abat de la traseu. Ca şi când totul ar ţine de o fatalitate absurdă care nu-ţi dă voie decât s-o accepţi ca atare. Aş vrea să cred că mai toţi scriitorii cochetează într-un fel sau altul cu feeling-ul ăsta, chiar şi cei successful. Pot să zic feeling? Successful? Adică cu sentimentul ăsta, adică de succes, aţi înţeles, nu? Eu am tendinţa să mai folosesc cuvinte englezeşti şi când vorbesc, defect profesional. V-am spus că predau engleza, nu? Da, la universitate. Vai de capul ei, universitatea. Săracă lipită, de-abia dacă mai are bani să ne plătească pe jumătate din ore, iar studenţii, ce să mai vorbim, trei sferturi vin mai mult aşa, că trebuie să facă şi ei ceva în viaţă. Eu îi împart în trei categorii: cei buni, cei răi şi cei antipatici, din care ultimele două predomină. Exagerez, doctore, studentele sunt o excelentă pepinieră de neveste şi amante, ce ne-am face fără ele? Iar băieţii au şi ei rolul lor – ne pun pe noi, profesorii, într-o lumină mai bună. Dar nu vreau să vorbim despre asta. Sau despre copilul nou-născut al lui taică-meu. Îmi zice odată bătrânu’, şi cu asta închei: „Dacă eu mor, ai să ai tu grijă de el?“. De copil, adică. Că pe nevastă-sa n-o prea crede în stare. „Păi, de ce te-ai mai căsătorit atunci? Şi în plus, mă vezi pe mine că-mi doresc copii? Păi, nu-mi doresc, tocmai asta-i ideea, că, dacă-mi doream, îi făceam până acum.“ Or fi ei simpatici şi drăgălaşi, te uiţi în ochii lor şi parcă îţi vine să mai dai lumii o şansă, dar apoi cresc, devin antagonici, dacă într-o bună zi mă plictisesc şi-mi bag picioarele? Cu aşa părinţi ca ai mei, n-am cum să nu iau şi varianta asta în calcul.

Nu, nu cred că sunt făcut să am responsabilităţi. Unora le plac, se îndoapă cu ele – căsătorie, copii, ipotecă, două servicii, totul în numele acestei obsesii. Dar toleranţa mea e scăzută, ştiţi, într-un fel chiar m-am bucurat când bătrânu’ s-a căsătorit cu una aşa tânără, măcar în felul ăsta nu va trebui să am eu grijă de el. Evident, până la optzeci de ani s-ar putea să mai divorţeze de vreo două ori. Ha, ha, n-ar fi amuzant ca în final să plătească pensie alimentară din pensia lui de bunel? N-ar suporta să-i zici aşa, chiar dacă ar fi adevărat. Forever Young ar trebui să fie melodia lui preferată, deşi nu cred că ştie cine e Dylan.

O, doctore, dar nu sunt eu ăsta, nu mă recunosc în felul acesta de-a vorbi! De parcă în mine ar locui două entităţi separate, una mai paşnică, mai împăciuitoare şi mai fraieră, cealaltă chipurile mai agresivă, mai revoltată, dornică să-şi facă dreptate. Sau ca şi cum cel care sunt, care mă ştiu că sunt, ar fi înlocuit din când în când de altcineva cu care semăn, dar nu de tot, care aduce cu mine, dar e în acelaşi timp diferit. Şi totuşi n-am să mă dezmint de el tocmai acum, nu vreau să fac ca alţii, care-şi reneagă eurile anterioare laolaltă cu nevestele pe care le-au avut.

Să ai curaj să fii mediocru, să-ţi asumi mediocritatea până la capăt, iată un mod absolut onorabil de a-ţi duce existenţa! Să nu tânjeşti să fii altcineva decât cel care eşti, să nu dai sfaturi pe care tu însuţi nu le-ai urma niciodată, să nu spui ceva despre tine care să nu se poată susţine în fapte. Prefer un ticălos sincer decât un gentleman prefăcut!

Cu mii de ani în urmă, zeiţei Lehamyte i-a căzut cu tronc muritorul Siktir sau poate a fost invers, nimeni nu mai ştie exact. Cert e că între cei doi s-a înfiripat o mare iubire, şi din această iubire s-a născut o fetiţă pe care au numit-o Depressia. Doar că muritorul Siktir mai avea şi o soţie, pe vrăjitoarea Perzania, cum şi Lehamyte, la rândul ei, avea un soţ, pe zeul Mohor. Şi mâniindu-se ei de trădarea soţilor, vrăjitoarea Perzania şi zeul Mohor au blestemat-o pe Depressia să nu-şi găsească niciodată fericirea, iar pe părinţi, să fie tot timpul nişte părinţi răi, indiferenţi şi iresponsabili, oricât s-ar fi străduit ei să fie pe dos. Şi, în felul acesta, nu numai că Depressia nu şi-a aflat nicicând fericirea, chiar dacă i s-au oferit suficiente oportunităţi pentru asta, ci întreaga ei seminţie a fost atinsă de blestem şi uite aşa se face că toţi copiii ei şi copiii copiilor ei s-au născut condamnaţi la amărăciune şi necaz, iar eu sunt unul dintre aceştia.

Sau poate că totul nu e decât o legendă, un mit, o poveste.

Sau ceva ce-am scris chiar acum, neavând altceva mai bun de făcut.

3

Mai bun? La ce bun?

Nu ştiu când am devenit depresiv. Poate aşa am fost toată viaţa. Poate că n-am văzut niciodată lumea în roz, poate că întotdeauna am avut o suspiciune faţă de fiinţa umană, ca atunci când te uiţi la un produs, îl întorci pe toate feţele şi, deşi nu ştii ce anume nu-ţi place la el, ceva îţi spune că mai bine îl laşi acolo, pe raft. Sau poate că totul mi se trage de la divorţul alor mei. Aveam opt ani la momentul acela. N-am crezut că are să mă afecteze într-o aşa de mare măsură. Şi, de fapt, nici nu ştiu dacă m-a afectat. E mai mult aşa, o bănuială, de conştientizat propriu-zis, nu conştientizez nici acum… Sau poate conştientizez eu ceva, deşi la fel de bine e posibil să-mi fi indus sentimentul. Cum au păţit copiii ăia din State, care, după ce-au mers la psihanalist, şi-au dat seama că au fost abuzaţi în copilărie. Şi apoi s-a dovedit că, de fapt, psihanalistul le indusese cumva acest feeling. No offense, doctore, nu bat niciun apropo. Deşi să ştiţi că nu mi-ar surâde deloc ideea. Să fiu hipnotizat, vreau să zic. Mi-e frică de ce zace în mine neştiut. Sau amorţit, aşteptând un prilej să se poată trezi la viaţă. Un câine negru, un diavol, un demon. O energie malefică. Când eram mic şi mă supăra cineva, obişnuiam să mă gândesc cu răutate la el şi după un timp aflam că i s-a-ntâmplat ceva neplăcut. Un profesor care mi-a pus odată un 4 a făcut accident de maşină. Un vecin care mi-a spart mingea de fotbal şi-a rupt mai târziu un picior. M-am oprit după ce un băiat care-mi şterpelise o maşinuţă a căzut într-o zi de la balcon. N-a murit, norocul lui a fost că stătea la etajul I. Dar m-am speriat atunci, nu credeam că pot fi atât de puternic. Pe vremea aia aşa mă consideram. Un învingător. Un copil Darius. Nu-mi amintesc să fi fost deprimat, dar, cine ştie, poate „virusul“ era deja în mine, aşteptând doar un moment propice ca să se poată manifesta. Am citit undeva că stângacii sunt mai puţin predispuşi la depresie decât dreptacii. Poate dacă aş fi fost dreptaci, eram oale şi ulcele acum. Vorba bunică-mii, Dumnezeu s-o ierte, „când am să fiu eu oale şi ulcele“, nu ştiu ce-o să se-ntâmple… Acum chiar că e oale şi ulcele. Şi nu s-a întâmplat mare lucru. Aceeaşi lume ostilă, primitivă, plănuind cum să-ţi vină de hac. Aceeaşi indiferenţă în lipsa ostilităţii. Doar temperatura a mai crescut cu câteva grade, semn că Iadul e din ce în ce mai aproape.

Morţii sunt aşa de sobri, doctore, aşa de solemni! Chiar şi cei mai veseli dintre oameni, chiar şi cei mai indiferenţi la ideea de moarte, odată ce-au murit, nu le mai rămâne pe faţă nimic din fosta expresie. Poate e din cauza a ceea ce văd acolo unde se duc. Poate că nu le convine că sunt morţi. Adesea mă văd şi pe mine în sicriu, un alt mort solemn, condus pe ultimul drum de o mână de inşi obosiţi. Deprimant. Şi cu toate acestea, n-am simţit niciodată vreo dorinţă să-mi pun capăt zilelor. Vreau să zic vreo dorinţă din aceea acută, intempestivă, vreun impuls din acela copleşitor. Ce experimentez eu e indiferenţa. O indiferenţă imensă faţă de tot ce se întâmplă în univers. La ce bun? e întrebarea dominantă. La ce bun să mă implic? De exemplu: la ce bun să-mi pară rău şi să sufăr? La ce bun să iubesc, la ce bun să-mi pese de cineva, la ce bun să vreau ceva mai bun de la viaţă? „Totul e deşertăciune“, cum zice Ecleziastul. Îmi place partea asta. Nimic nu contează cu adevărat, nimic nu are valoare, viaţa e suflare de vânt, cum zicea Dylan. Iar omul, o trestie cugetătoare, cum zicea Pascal. Sau a candle in the wind, cum zicea cântăreţul ăla britanic… cum îl cheamă… homosexualul… În fine, îmi scapă acum.

Îmi scapă, îmi scapă printre degete. Ca şi cum amintirile, tot ce-am învăţat că se petrece pe acest pământ nelegiuit şi murdar s-ar preface în nişte picături de apă. Sau în ceva sfărâmicios, ca o hârtie după ce-a fost arsă.

Nimic nu rămâne la fel. Norocul se transformă în ghinion, speranţa în cinism, admiraţia în invidie, respectul în dezamăgire.

Mai devreme sau mai târziu, cu toţii ne prindem în marea horă a deznădejdii.

Dansăm pe covoare de sticlă pisată, oferindu-ne să zâmbim chiar atunci când cioburile ne intră în tălpi.

În fiecare zi, un nou dans. Din ce în ce mai lung şi mai devastator. Deprimaţi din toate ţările, uniţi-vă! Daţi-vă mâinile şi-apoi haideţi la joc!

Suferim întruna pentru că ţinem morţiş să credem că viaţa asta are un scop. Când, de fapt, nu are absolut niciunul. În afară de a înţelege acest lucru.

De aceea mi-ar plăcea să fiu mort. Ca să scap de povara tuturor scopurilor. Ca să mă bucur de senzaţia aceea de eliberare totală. Sinucigaşii asta îşi doresc. S-ajungă în locul acela fără de-ntristare şi suspin, unde nu mai trebuie să dea socoteală pentru nimic. Unde nu trebuie să-şi mai facă griji pentru ziua de mâine. Unde nu trebuie să se mai chinuie să aibă lucrurile sub control. Corpul înţepeneşte şi se umflă, în timp ce sufletul, subţire şi zglobiu, călătoreşte cu viteza luminii prin univers. Dacă-aş putea să mă-nconjor într-un nor de fum şi să nu mai apar niciodată, o, ce bine-ar mai fi! Mda. Mi-ar plăcea să fiu mort, dar nu mi-ar plăcea să fiu văzut mort. Şi taman chestia asta mă ţine în viaţă.

Aşa că să lăsăm moartea şi să vorbim despre viaţă. Despre viaţă, pur şi simplu, parcă era o emisiune la TV. Ce eroare! Ce naivitate! Nimic nu-i pur în viaţă, nimic nu-i simplu. E aproape o blasfemie să vorbeşti în felul ăsta despre ceva atât de nedrept şi dezamăgitor. Despre ceva atât de incomprehensibil şi terorizant. Despre ceva… mă rog, atât de incompatibil cu fericirea.