Shusaku Endo, Sukyandaru

Copyright © 1986, Shusaku Endo

All rights reserved

© 2009, 2015 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5910-4

ISBN PDF: 978-973-46-5911-1

ISBN print: 978-973-46-5867-1

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © Edwin Verin/Dreamstime.com, © Dan Ionuţ Popescu/Dreamstime.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

SHUSAKU ENDO s-a născut în 1923 la Tokio. După ce şi-a luat licenţa în literatură franceză la Universitatea Keio, a studiat câţiva ani la Londra. La întoarcerea în Japonia a debutat ca prozator cu Omul alb (1955), distins cu Premiul Akutagawa. Doi ani mai târziu i-a apărut romanul Marea şi otrava, urmat, în 1959, de Un idiot minunat (Polirom, 2004), care-i aduce şi faima de excelent scriitor satiric. Următorul roman, Tăcere, publicat în 1966 (Polirom, 2014), este răsplătit cu elogiile criticii, Graham Greene declarându-l pe Shusaku Endo unul dintre cei mai buni romancieri pe care i-a citit vreodată. În 1982 i se decernează Premiul Noma pentru Samuraiul (Polirom, 2006, 2014), iar în 1986 apare romanul Scandalul. Shusaku Endo este, de asemenea, autorul mai multor volume de eseuri şi de povestiri. Cărţile sale, traduse în numeroase limbi, i-au adus recunoaşterea internaţională şi au fost distinse cu cele mai importante premii literare japoneze: Premiul Akutagawa, Premiul Cultural Mainichi, Premiul Shincho, Premiul Tanizaki. A încetat din viaţă în anul 1996.

Unu

Doctorul a terminat de studiat buletinul de analize şi s-a întors spre pacient. Scaunul vechi şi neuns a scos un scârţâit. De când venea la spital, Suguro se obişnuise cu sunetul acela. Ca de obicei, după scârţâitul scaunului, doctorul a început să vorbească, rostind rar:

— TGO-ul este patruzeci şi trei, iar TGP¹-ul – cincizeci şi opt, aşadar valorile sunt doar puţin mai ridicate de data asta. V-aş ruga totuşi să nu vă obosiţi prea tare. Când aţi muncit prea mult, aţi avut peste patru sute, nu-i aşa?

— Da.

— Dacă faceţi ciroză, există riscul de cancer. Vă rog să aveţi grijă de dumneavoastră şi de-acum încolo.

Sentimentul de uşurare l-a năpădit pe Suguro ca un val de abur fierbinte. Îşi făcuse multe griji, pentru că, de la ultimele analize, cu o lună în urmă, lucrase într-un ritm epuizant.

„Acum pot participa liniştit la ceremonia de decernare a premiului“, îşi zise în timp ce-i mulţumea doctorului.

Silueta Palatului Imperial, care se înălţa tăcută în bătaia ploii, îl liniştea întotdeauna pe Suguro, era priveliştea lui preferată din Tokyo. Limuzina se îndrepta spre sala de recepţii, trecând pe lângă şanţul exterior al palatului.

Romanul la care lucrase timp de trei ani urma să fie, în sfârşit, premiat. De când îşi începuse cariera de scriitor, obţinuse câteva premii. Acum, la peste şaizeci şi cinci de ani, avea sentimentul că premiul sosea cu întârziere, dar în acelaşi timp se bucura că lucrarea sa era apreciată. De fapt, era mai mult decât gâdilarea orgoliului personal: Suguro se simţea profund satisfăcut de faptul că, în acest roman, reuşise în sfârşit să îmbine în mod armonios viaţa şi creaţia sa. Sprijinindu-se de cotieră, Suguro privea picăturile de ploaie ce se prelingeau pe geamul limuzinei.

Maşina s-a oprit şi portarul hotelului i-a deschis portiera. Hainele îi miroseau a umezeală. Dincolo de uşile automate de la intrare îl aştepta un tânăr redactor al editurii care organizase evenimentul.

— Felicitări! Şi pentru mine e un moment fericit, să ştiţi!

Tânărul, pe nume Kurimoto, se ocupase de editarea romanului ce urma să fie premiat. În plus, îl ajutase pe Suguro la strângerea materialelor şi la organizarea călătoriilor de documentare.

— Ţi se datorează întru totul.

— Nicidecum! Dar mă bucur mult pentru premiu, fiindcă romanul acesta completează cercul scrierilor dumneavoastră de până acum. Haideţi să mergem în sală. Membrii comisiei de jurizare au sosit deja.

Ceremonia a început exact la ora indicată în invitaţie. Locurile laureatului şi ale membrilor juriului se aflau pe o platformă înaltă, de o parte şi de alta a microfonului, iar în faţa lor stăteau cei aproape o sută de invitaţi. Mai întâi a vorbit directorul editurii, apoi a luat cuvântul Kanō, unul dintre membrii comisiei de jurizare.

Suguro îl cunoştea pe Kanō de mai bine de treizeci de ani. Îşi făcuseră intrarea în lumea literară cam în aceeaşi perioadă. În tinereţe avuseseră o relaţie strânsă, fiecare exprimându-şi opiniile asupra scrierilor celuilalt, uneori contrazicându-se, alteori aflându-se într-o perfectă armonie. Pe la patruzeci de ani, amândoi îşi făcuseră o idee clară despre diferenţele dintre ei ca scriitori şi fiecare pornise pe drumul lui.

Kanō îşi expunea impresiile despre romanul lui Suguro, întors către oaspeţi, cu umărul drept mai ridicat. În tinereţe, şi el, şi Suguro suferiseră de tuberculoză şi fuseseră operaţi. De câte ori erau obosiţi, umărul de pe partea cu operaţia se ridica mai sus decât celălalt. La Kanō, acolo se cuibărise bătrâneţea. Aşa cum Suguro suferea de ficat, prietenul său avea de la o vreme probleme cu inima şi purta întotdeauna tablete de nitroglicerină în buzunar.

— Suguro a fost crescut în credinţa creştină, aici, în Japonia. După părerea mea, acest lucru a fost pentru el o binecuvântare, dar şi un blestem.

Kanō şi-a început discursul cu câteva fraze elocvente, menite să îndrepte interesul şi curiozitatea publicului spre motivele centrale ale creaţiei lui Suguro.

— Blestemul său este încercarea de a-l înfăţişa pe Dumnezeu, un concept obscur pentru noi, japonezii, ca pe ceva uşor de pătruns. De aceea, iniţial, nimeni nu s-a prins în jocul lui. Încă de la început, Suguro s-a străduit să găsească o cale de-a împărtăşi ceea ce avea de spus – cu alte cuvinte, povestea Dumnezeului său – numeroşilor cititori japonezi care erau surzi la vorbele sale. Acest lucru se petrecea acum mai bine de treizeci de ani, curând după terminarea războiului, când abia ne cunoscuserăm. Pe vremea aceea avea întotdeauna o expresie mohorâtă.

Acum mai bine de treizeci de ani… În faţa ochilor lui Suguro se ivi imaginea camerei strâmte, mirosind a tatami² vechi, de la etajul micului bar Fukusuke din apropierea staţiei Meguro. Era o seară de vară. Storul de trestie decolorat de soare atârna oblic la fereastră, iar din stradă se auzea cineva cântând la trompetă. Cinci sau şase tineri stăteau rezemaţi de peretele pe care atârna un calendar, cu genunchii strânşi la piept, şi-l criticau nemilos pe Suguro. Calendarul înfăţişa o tânără cu un aer mândru, în costum de baie şi cu ochelari de soare. Ochelarii de soare erau o modă pe care fetele din vremea aceea o copiaseră de la femeile din armata de ocupaţie. Printre cei care-l criticau pe Suguro se afla şi Kanō, pe-atunci un tânăr pirpiriu, cu pomeţi proeminenţi.

— Ce scrii tu nu mă prea convinge, Suguro, a spus Shiba, unul dintre tineri, scobindu-se în ureche cu degetul mic. Încă nu te-ai lămurit cu-adevărat cine eşti. Scrii doar ce gândeşti cu mintea… şi nu pare autentic.

Suguro n-a putut riposta.

— Sunt multe fragmente în romanele tale care par încă nedospite. Nu-i nimic rău în a vorbi despre Dumnezeu, însă nu convingi pe nimeni repetând pur şi simplu nişte idei împrumutate de la occidentali.

În timp ce vorbea, Shiba a ridicat ochii spre Suguro, încercând parcă să măsoare cât de mult îl răniseră cuvintele sale.

— Romanele şi eseurile sunt două lucruri diferite, să ştii. Ai stat vreodată să te gândeşti dacă reuşeşti într-adevăr să-ţi transmiţi mesajul prin imaginile pe care le creezi? Ce scrii tu n-are deloc credibilitate.

Dorinţa de-a se apăra îi urcase lui Suguro până-n gât, dar, dacă i-ar fi dat glas, n-ar fi făcut decât să mărească distanţa şi aşa destul de evidentă dintre el şi prietenii lui.

„Habar n-aveţi cât de greu îi e unui creştin să scrie romane în ţara asta.“

Cu amărăciune, Suguro şi-a înghiţit cuvintele împreună cu restul de bere din pahar. În acelaşi timp, o parte din el simţea că nu-l putea contrazice pe Shiba. Avea sentimentul că ascundea mereu ceva într-un ungher al sufletului său.

— La vremea aceea, Suguro era asemenea unui copil persecutat în grupul nostru. Am mers chiar până la a-i cere cu duritate să renunţe la creştinism. Pentru noi, tinerii de la sfârşitul războiului, religia era ceea ce Freud descria ca o exagerare a imaginii tatălui născută din complexul oedipian, opiul doctrinei lui Marx, o superstiţie iraţională. Iar creştinii erau nişte ipocriţi nepotriviţi cu spiritul japonezilor. Cu alte cuvinte, nu înţelegeam de ce Suguro nu se eliberează de povara Dumnezeului străin. Pe deasupra, nici măcar nu se botezase din propria lui voinţă, ci pentru că aceasta fusese dorinţa mamei sale, care murise pe când el era copil. Aşadar, credinţa lui ni se părea fie pură obişnuinţă, fie inerţie. După cum ştiţi, Suguro a publicat mai târziu mai multe romane despre primii creştini din Japonia, în care-i zugrăveşte pe nefericiţii credincioşi forţaţi de către cruzii slujitori ai statului să se lepede de credinţă. Sunt sigur că se gândea la mine când îi descria pe acei oameni fără inimă.

Publicul a râs. Suguro a zâmbit strâmb, apreciind totuşi discursul lui Kanō. Privirile invitaţilor ce umpleau mica sală de ceremonii erau toate îndreptate spre vorbitor.

— La vremea aceea Suguro se apăra întotdeauna spunând că nici un om care îi aparţine lui Dumnezeu nu mai poate scăpa de sub puterea sa. Sigur, nouă aşa ceva ni se părea lipsit de sens. Şi totuşi, în cei peste treizeci de ani de carieră literară, Suguro a continuat să explice acest lucru cu obstinaţie. În scrierile sale, şi-a propus să armonizeze propria lui religie cu realitatea japoneză. Această luptă acerbă se reflectă în creaţia de până acum, iar romanul de faţă reprezintă victoria sa.

Kanō imprimase un ritm animat discursului său, făcând mai întâi publicul să râdă şi apoi captându-i atenţia. Efectul s-a văzut imediat pe chipurile unora dintre doamnele din sală. Lui Kanō nu i-a scăpat acest lucru şi, în timp ce vorbea, a continuat să le studieze expresiile, pentru a putea cântări efectul discursului.

— Meritul lui Suguro constă în faptul că n-a sacrificat literatura de dragul credinţei. Niciodată nu şi-a pus creaţia în slujba unei religii pe care cineva ca mine o consideră atât de îndepărtată. Cu alte cuvinte, Suguro a surprins în lucrările sale şi aspecte probabil detestate de credinţa sa, precum urâţenia, răutatea sau mizeria umană. Aşadar, scrierile sale n-au fost niciodată în slujba religiei.

Kanō ştia cum să-i gâdile orgoliul lui Suguro. Într-adevăr, sufletul lui fusese chinuit de asemenea probleme într-o vreme. Îşi aminti vorbele unui bătrân preot străin în care avea încredere odinioară. Acesta îl întrebase: „De ce nu scrii poveşti mai plăcute şi mai frumoase?“. Suguro îl cunoştea din copilărie. Înainte de război, preotul îşi ducea zilele căutând prin gunoaie în cartierul săracilor din Osaka şi având în acelaşi timp grijă de bolnavi şi de copiii orfani. Japonezii îl considerau un Ryōkan³ de origine străină. Ochii lui de culoarea strugurilor şi surâsul lui de copil reuşeau să-i înmoaie inima lui Suguro. Ori de câte ori îl vedea, lui Suguro îi veneau în minte cuvintele din Biblie: „Fericiţi cei blânzi, căci ei vor moşteni pământul“⁴.

Într-o zi, bătrânul preot i-a spus cu mare mâhnire:

— Ţi-am citit romanul de Anul Nou. Are multe ideograme dificile pentru mine, dar l-am citit. Pot să-ţi pun o întrebare?

— Da.

— De ce nu scrii poveşti mai plăcute şi mai frumoase?

Cuvintele şi expresia lui tristă i-au rămas întipărite scriitorului în inimă, chinuindu-l ori de câte ori se apuca să lucreze în cămăruţa lui.

Cu toate astea, nici mai târziu n-a reuşit să scrie vreun roman frumos sau plăcut. Întotdeauna creionul lui sfârşea prin a schiţa pe hârtie latura neagră, întunecată şi urâtă a personajelor. În calitatea sa de scriitor, Suguro nu putea trece cu vederea aceste aspecte ale condiţiei umane.

Şi totuşi, când descria sufletul întunecat al personajelor sale, mintea i se înnegura. Pentru a înfăţişa o inimă urâtă, inima lui trebuia să se urâţească. Pentru a reuşi să zugrăvească gelozia, trebuia să se mânjească el însuşi, să se scalde în acel sentiment. Cu cât scria mai mult, cu atât percepea mai bine miasmele ce se ridicau din sufletele oamenilor. Într-o vreme, ori de câte ori scria, îi reveneau mereu în minte faţa mâhnită şi vorbele preotului: „De ce nu scrii poveşti mai plăcute şi mai frumoase?“.

Odată cu trecerea timpului, Suguro a început să creadă că găsise un răspuns personal la acea întrebare. Intuia faptul că o religie adevărată avea puterea să răspundă melodiilor întunecate, reverberaţiilor urâte, sunetelor revoltătoare din sufletele oamenilor. Scriind carte după carte, intuiţia a devenit aproape convingere şi Suguro a fost în sfârşit mântuit de zbuciumul lui sufletesc.

— Trăsătura specifică a creaţiei sale este aceea de a fi dat noi valori şi înţelesuri noţiunii de păcat din religia sa. Din nefericire, eu, un necredincios, nu înţeleg ideea de păcat…

Kanō s-a întrerupt o clipă, lăsând să se aştearnă o tăcere ironică. Îndemnaţi de aceasta, câţiva invitaţi au râs.

— După o perioadă de căutări în care a zugrăvit cu nesaţ păcatele oamenilor, Suguro a început să afirme în scrierile sale că dorinţa de renaştere stă de fapt ascunsă în păcat. El susţine că în orice păcat sălăşluieşte dorinţa oamenilor de a găsi o cale de scăpare din cotidianul sufocant. În aceasta constă, după părerea mea, originalitatea creaţiei sale. Iar noul lui roman reflectă această idee originală cu o extraordinară maturitate.

Kanō a continuat pe un ton melancolic, de parcă l-ar fi năpădit amintirile.

— Sunt mai bine de treizeci de ani de când l-am cunoscut pe Suguro. Dacă stau să mă gândesc, în ultimii zece ani trebuie să se fi simţit singur pe drum într-o seară de toamnă, aşa cum spune poemul⁵. După ce trecem de cincizeci de ani, noi, scriitorii, putem fi încă impresionaţi de lucrările prietenilor de altădată, dar acestea nu ne mai influenţează. Nu ne rămâne decât să ne continuăm munca, pas cu pas, până la moarte. Cred că Suguro este de acord cu mine în privinţa asta.

Urmărit cu mare atenţie de toţi, Kanō se pregătea să-şi încheie discursul.

În fundul sălii, în spatele ultimelor rânduri de scaune, stătea în picioare Kurimoto, redactorul care-l întâmpinase pe Suguro la sosire. Sarcina lui era să-i conducă la locurile lor pe invitaţii întârziaţi, dar în acelaşi timp încerca să urmărească şi decernarea premiului. Suguro s-a gândit să-i mulţumească tânărului pentru cât îl ajutase, din umbră, la scrierea romanului.

O redactoare de la altă editură stătea lângă Kurimoto. Suguro nu-i cunoştea numele, dar o întâlnise de mai multe ori în holul editurii. Şi-o aducea bine aminte, cu statura ei mică şi gropiţele fermecătoare din obrajii plinuţi. Suguro a remarcat apoi un alt chip, chiar în spatele celor doi.

A clipit surprins. Fără nici o îndoială, era propriul lui chip. Avea o expresie ce putea fi interpretată ca un surâs, dar şi ca un rânjet.

A mai clipit de câteva ori. În spatele celor doi nu era nimeni.

A început recepţia. Ici-colo se formaseră cercuri în jurul scriitorilor sau al pictorilor cunoscuţi. Suguro a închis ochii şi râsetele din jur, amestecate cu celelalte zgomote şi cu sunetul paşilor pe podea i s-au părut ca scrâşnetul făinii măcinate într-o piuă. Alţi invitaţi se strânseseră lângă mesele aliniate la perete, încărcate cu sushi şi soba⁶ , iar printre ei săreau în ochi feţele albe ale fetelor care ajutau la servit.

Kanō vorbea cu trei-patru redactori care păreau că-l ascultă amuzaţi.

— Îţi mulţumesc pentru discursul minunat, i-a spus Suguro, bătându-l uşor pe umărul drept, mai ridicat.

— Crezi c-a ieşit bine?

Ca să-şi ascundă stânjeneala, Kanō a schimbat imediat subiectul:

— Mi se pare c-ai mai slăbit. Te simţi bine?

— Da. Însă la vârsta noastră problemele de sănătate nu mai sunt o surpriză.

— Exact despre asta vorbeam şi noi! Tocmai spuneam că nu mai stau atât de bine cu memoria ca altădată. Citesc şi uit ce-am citit, iar pe la sindrofii nu-mi pot aminti numele celor cu care discut.

— Şi mie mi se întâmplă la fel!

— Întâi se duc ochii, apoi dinţii, apoi restul. Aşa se spune, nu? În cazul meu ordinea e următoarea: ochii, memoria, dinţii. Asta lăsând la o parte inima, care oricum mă supără de multă vreme.

— Dar cu dorinţa aceea cum staţi? a întrebat un tânăr redactor.

— Cu dorinţa aceea? E mai slabă ca altădată… Dar la tine, Suguro?

Kanō şi-a mijit ochii răutăcios.

— Sigur, tu eşti creştin şi ai o soţie care îţi e credincioasă. Mă întreb dacă ţi s-a întâmplat să faci mici nebunii până la vârsta asta… Sau poate că te fereşti?

— Doar n-am să vă spun vouă ce nu-i povestesc nici nevestei!

Spre deosebire de odinioară, Suguro reuşea acum să facă faţă tachinărilor prietenilor.

După un timp, a părăsit grupul şi s-a dus să salute şi alţi invitaţi. Doi dintre decanii de vârstă ai lumii literare, maestrul Segi şi maestrul Iwashita, sporovăiau unul cu celălalt.

— Suguro, ăsta e cel mai bun roman al tău de până acum! l-a complimentat criticul Iwashita aproape îmbrăţişându-l, cu paharul de vin într-o mână şi cu faţa îmbujorată de băutură.

Iwashita, care nu era numai o personalitate a lumii literare, ci absolvise cu ceva timp înainte aceeaşi universitate ca Suguro, îi arăta întotdeauna bunăvoinţă.

— Nu-i aşa? a încercat Iwashita să-i smulgă o confirmare lui Michio Segi, şi el critic literar.

— Nu pot să zic că n-am obiecţii, a zâmbit cu jumătate de gură criticul rotofei, dar astăzi trebuie să sărbătorim. N-am să comentez nimic.

— Nu-l lua în serios. Maestrul Segi e întotdeauna foarte exigent.

— Ce ne-am face fără exigenţa criticilor?

Asemenea schimburi de replici erau obişnuite în lumea literară şi Suguro le auzise de nenumărate ori, în cei treizeci de ani, pe la recepţii, în baruri sau la mese rotunde. Cu toate astea, în timp ce sorbea de formă din paharul de alcool îndoit cu apă pe care i-l servise o chelneriţă, Suguro se întreba ce aspect al romanului său avea să critice Segi şi simţea că îşi dădea seama care era acela.

„Chiar dacă mă critică, n-am ce să le fac“, a ripostat în sinea sa, păstrându-şi însă zâmbetul pe buze. În ultimul roman, izbutise să îmbine în mod armonios viaţa şi creaţia. Era o legătură pe care n-o putea desface, orice-ar fi spus ceilalţi.

În acel moment şi-a amintit de Kurimoto, care-i spusese că romanul închidea cercul scrierilor lui de până atunci, şi s-a simţit din nou cuprins de un val plăcut de mulţumire. Profitând de faptul că cineva venise să-i salute pe cei doi critici, Suguro a plecat să se alăture altui grup.

— Sensei⁷ !

O tânără de vreo douăzeci şi şapte sau douăzeci şi opt de ani, pe care Suguro nu ţinea minte s-o mai fi întâlnit, l-a tras de haină cu un gest familiar. Zâmbea şi i se vedeau dinţii pătaţi cu ruj. În mâna dreaptă ţinea o ţigară aprinsă, iar în stânga, un pahar de alcool îndoit cu apă.

— M-ai uitat?

Suguro a clipit din ochi. Aşa cum se plânsese şi Kanō, de la o vârstă începuse să uite chipurile şi numele persoanelor pe care le întâlnea doar o dată sau de două ori.

— Ce urât! a continuat femeia pe acelaşi ton familiar, râzând. Ne-am întâlnit în Shinjuku, desenam portrete pe stradă…

— Unde anume?

— Pe strada Sakura. Dumneata te cam ţineai de prostii…

— Mă confunzi! Nu eram eu.

— Te faci că nu ştii? Doar ai spus că vii să ne vezi expoziţia. Ţii minte că prietena mea ţi-a făcut portretul? Şi pe urmă…

Pesemne că se îmbătase, pentru că i-a făcut lui Suguro cu ochiul, cu subînţeles, ţinându-l în continuare de haină. După rujul de pe dinţi, făcea parte din categoria aşa-ziselor designere sau actriţe aspirante care-şi făceau veacul în cartierele Shinjuku şi Roppongi.

— Cred că mă iei drept altcineva.

— Aha, am înţeles! Nu vrei să afle lumea că te distrai cu noi, într-un asemenea loc, în miez de noapte. Fiindcă eşti creştin. Ai dreptate, realitatea şi aparenţa sunt două lucruri diferite…

Suguro şi-a desprins haina din încleştarea femeii şi a pornit spre un grup de invitaţi. Un fotograf de la un ziar şi-a îndreptat chiar atunci aparatul spre el, iar Suguro i-a aruncat un zâmbet reflex, încordat.

— Ah, ce poză drăguţă! l-a ironizat femeia de lângă el. Ce-a fost asta, Sensei, realitate sau aparenţă?

Invitaţii din jur s-au întors spre cei doi. Era clar că se uitau la Suguro. Acesta a ridicat din umeri, părând să spună că habar n-avea ce se petrece, şi s-a silit să zâmbească în continuare.

Kurimoto a venit ca un fulger şi a luat-o pe femeie de-acolo. Când s-a întors, i-a spus lui Suguro:

— Îmi pare foarte rău! Cine o fi adus-o aici? Am băgat-o în lift şi am trimis-o acasă.

— M-a lăsat perplex. Era groaznic de insistentă…

Suguro nu voia ca tânărul să se simtă vinovat de incident.

— Cică m-ar fi întâlnit într-o noapte în Shinjuku, pe strada Sakura.

— Ce tărăboi a făcut!

— Unde e strada asta?

— În cartierul Kabuki-chō…, a răspuns Kurimoto ezitând. E o stradă cu cluburi de peep-show şi cluburi porno.

— Pretindea că mă duc acolo să mă distrez.

— Asta mi-a zis şi mie în hol. M-am înfuriat şi i-am spus că aşa ceva nu e cu putinţă.

Suguro a dat din cap uşurat. Kurimoto era un om serios şi avea să nege categoric toată povestea în faţa celor care auziseră cuvintele femeii. Avea să spună că erau nişte acuzaţii false…

Ploaia se oprise, dar pe stradă rămăseseră bălţi. Taxiurile libere treceau unul după altul, împroşcând apa. Femeia a dat să ridice mâna ca să cheme un taxi, dar apoi s-a răzgândit şi a luat-o pe jos spre gara Tokyo. O rafală de vânt i-a umflat pelerina. Lui Kobari, care o urmărea, i s-a părut că semăna cu un liliac cu aripile întinse.

A acostat-o aproape de intrarea în metrou.

— A fost cam neplăcut adineaori, la recepţie, nu-i aşa?

Femeia s-a oprit încordată.

— Ce idee, să te împingă aşa în lift! Doar erai invitată, nu?

— Tu cine mai eşti?

— Scuze, sunt reporter la o revistă săptămânală. Nu e una atât de rafinată ca editura care a organizat evenimentul de azi, dar e foarte activă.

Bărbatul a început să-i pună întrebările obişnuite în meseria lui.

— Toată povestea e o minciună, nu-i aşa? Auzi, maestrul Suguro să meargă să se distreze într-un loc deocheat din Shinjuku! Eu, unul, nu cred aşa ceva.

— Crezi ce vrei. Dacă zici că-i minciună, de ce mă mai întrebi?

— Vreau să-mi povesteşti, dacă e adevărat. O să-ţi iasă şi ţie ceva din asta.

— Nu-mi plac treburile murdare. Scrii un articol, nu-i aşa?

— Nici vorbă! a negat Kobari în grabă. N-am de gând să scriu nimic. E doar o curiozitate personală: domnul Suguro chiar frecventează asemenea locuri?

— Ce motiv aş avea să inventez? În primul rând, el m-a invitat la recepţie.

— Serios? El te-a invitat? Iartă-mă că insist, dar eşti sigură?

— Normal!

— Unde anume v-aţi întâlnit pe strada Sakura?

— În faţa clubului Mierea Dulce. Tocmai ieşea de-acolo.

— Şi tu chiar pictezi?

— Pictez! Ai ceva împotrivă?

— Participi la expoziţii?

— Ce te interesează?

— Aş putea să te prezint ca un tânăr talent în revista la care lucrez.

Kobari i-a întins repede cartea de vizită şi ea a luat-o, dar a continuat pe un ton la fel de înţepat:

— Am o expoziţie în Harajuku, pe strada Takeshita. Se deschide pe douăzeci şi şapte.

— Foarte bine. Acum povesteşte-mi totul în amănunt.

Reporterul i-a aruncat o privire mieroasă şi i-a pus mâna pe umăr, dar femeia şi-a tras pelerina de parcă ar fi scuturat-o, a coborât în fugă scările metroului şi s-a făcut nevăzută.

— Stai! Of, trimite-mi măcar un anunţ despre expoziţie! a strigat Kobari în urma ei.

Să fi fost oare adevărat? Impresia vagă pe care o avea ori de câte ori vedea fotografia lui Suguro prin ziare sau reviste părea să aibă, în sfârşit, o bază reală.

Acum nu prea mai avea de-a face cu literatura, deşi în facultate îşi dorise cu ardoare să devină romancier. Însă nici atunci nu putuse suferi atmosfera religioasă a scrierilor lui Suguro, care parcă prea le aducea pe toate din condei.

În studenţie îl atrăgea materialismul şi nu-i avea la inimă pe cei ca Suguro, care, credea el, înşelau lumea cu ademenelile credinţei lor.

Aceste sentimente se amestecau cu amintiri de demult. În copilărie mersese de câteva ori la cursurile de engleză ţinute de biserica protestantă din cartierul lui. Maica misionară, o femeie cu ochelari şi cu pieptul plat, nu-l avea deloc la inimă şi-i arunca adesea tot felul de răutăţi. Kobari stătea numai la lecţiile de engleză, dar pleca acasă de îndată ce pastorul îşi începea predica. Mai târziu, avea să asocieze întotdeauna noţiunea de religie cu imaginea călugăriţei protestante.

A coborât scările metroului, dar n-a zărit-o pe femeie nici la automatele de bilete, nici pe peronul liniei Hibiya. Însă nu-i mai păsa. Savura pe îndelete sentimentul plăcut ce i se născuse în suflet. Pentru un reporter ca el, defăimarea unui scriitor care înşela lumea cu poveşti, precum Suguro, merita toată osteneala. Şi-a amintit că acela care-l dăduse jos de la putere pe prim-ministrul Kakuei Tanaka fusese tot un ziarist.

„Mierea Dulce, Mierea Dulce!“ Până la sosirea metroului, a repetat de nenumărate ori, ca pe un cântec, numele clubului pe care-l pomenise pictoriţa.

Vagonul de metrou duhnea a oboseală. Pe bancheta din faţa lui Kobari, o femeie dormea cu picioarele desfăcute neglijent. Lângă ea, un bărbat între două vârste însemna ceva cu roşu în Keiba Shinbun⁸. Kobari, agăţat de un mâner de susţinere, revedea în minte imaginile de la recepţie.

Se furişase acolo căutând material pentru un articol şi se nimerise chiar lângă Suguro când individa îl trăsese de mânecă. Citise pe faţa scriitorului o nelinişte care nu i se păruse doar o simplă stinghereală. Asta însemna că femeia nu minţise.

Impostorul!

Kobari simţea că găsise o explicaţie pentru neîncrederea pe care i-o inspirau romanele lui Suguro. Bărbatul care se uita pe furiş la femei goale în cluburile de peep-show şi care mângâia fete prin saloanele de dezmierdări aşternea pe hârtie, cu aceeaşi mână, idei sofisticate şi pretenţioase.

Costumul lui Suguro, de care se agăţase femeia la recepţie, părea croit dintr-un material scump. Kobari s-a gândit la propriile lui haine şi a simţit cum îl năpădeşte din nou ura. Şi-a adâncit privirile în bezna de dincolo de geamurile metroului.

Întors acasă, Kobari a găsit-o pe femeia cu care trăia cufundată în somn. S-a întins lângă ea şi a dat pe gât ultimele guri de whisky dintr-o sticlă.

Două-trei zile mai târziu, Kobari s-a dus în Kabuki-chō, o zonă din cartierul Shinjuku pe care o cunoştea bine, înţesată cu cluburi de peep-show şi băi turceşti. Nu i-a fost greu să găsească clubul Mierea Dulce. L-a descoperit în Centrul Comercial Porno, unde, la celelalte etaje, se aflau săli de cinematograf, magazine cu reviste de profil şi băi turceşti. Era seara devreme şi clienţii nu-şi făcuseră încă apariţia. Când a intrat în lift, l-a lovit un miros acru, bărbătesc.

Când a ajuns la Mierea Dulce, i-a arătat angajatului de la recepţie o fotografie de-a lui Suguro tăiată dintr-o revistă literară şi l-a întrebat:

— Tipul ăsta vine des pe-aici?

Celălalt a clătinat din cap.

— Avem mulţi clienţi, nu pot să-i ţin minte pe toţi.

Până şi în această meserie exista obligaţia de-a proteja identitatea clientului, în afară de cazurile în care se desfăşurau anchete ale poliţiei. Kobari a întrebat alţi doi-trei oameni din clădire, dar s-a ales cu acelaşi răspuns şi acelaşi zâmbet şters.

A mai avut parte de priviri dispreţuitoare şi din alte părţi. Când i-a povestit despre incidentul de la recepţie unui prieten, un fost coleg de facultate cu care lucrase la revista literară a universităţii, a citit pe faţa acestuia dezgustul.

— Chiar crezi o asemenea poveste?

Convins că prietenul lui îi va împărtăşi părerea, Kobari a fost dezamăgit.

— Ce vrei să spui cu asta?

— Că ai devenit un mare ticălos…, a scuipat prietenul lui cuvintele. Te bucură atât de mult să stârneşti un scandal total nefondat şi să arunci cu noroi într-un scriitor ca Suguro? Asta e moda acum în jurnalism?

Kobari s-a simţit jignit, dar gândul că numai el era în stare să lanseze o bombă care să-i uimească pe cititori i-a trezit o plăcere incredibilă.

1 TGO – transaminază glutamică oxalacetică, TGP – transaminază glutamică piruvică. Ambele reflectă integritatea celulei hepatice.

2 Rogojini tradiţionale japoneze din paie de orez, groase, măsurând aproximativ 1,80 x 0,90 m.

3 Ryōkan Taigu (1758-1831) – preot zen budist, cunoscut ca binefăcător al săracilor şi poet.

4 Evanghelia după Matei, 5:5. În roman fiind vorba de creştinismul catolic, pentru redarea citatelor în prezenta traducere s-a considerat adecvată folosirea Bibliei catolice în limba română. Sursa utilizată este Noul Testament, tradus şi adnotat de Pr. Dr. Emil Pascal, Éditions du Dialogue, Paris, ed. a IV-a, 1992.

5 Kono michi wo iku hito mo nashi aki no kure, în traducere: „Pe drumul pustiu nu e nici un călător – seară de toamnă“, haiku al renumitului poet Matsuo Bashō (1644-1694).

6 Tăieţei din hrişcă

7 Termenul are sensul de bază de „profesor“, „maestru“ şi e folosit în mod curent în adresarea respectuoasă sau în referirea la profesori, medici, avocaţi, politicieni, artişti etc.

8 Ziar ce conţine în exclusivitate informaţii despre cursele de cai.