© 2013 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4212-0

ISBN PDF: 978-973-46-4213-7

ISBN print: 978-973-46-4148-2

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © Visual Press/Northfoto

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

CRISTIAN TUDOR POPESCU (n. 1956, Bucureşti), absolvent al Facultăţii de Automatizări şi Calculatoare din Bucureşti, este scriitor şi gazetar, unul dintre cei mai prestigioşi din România de după 1989. Este senior editor al cotidianului Gândul, filmolog, doctor în cinematografie al Universităţii Naţionale de Artă Teatrală şi Cinematografică „I.L. Caragiale“, unde susţine un curs de Tehnici de manipulare şi propagandă în cinematografie şi televiziune. Este gazda emisiunii „CineTePrinde“, difuzată de Pro Cinema. A debutat ca prozator SF. Cărţi publicate: Planetarium (Albatros, 1987, Premiul Congresului European de SF, Montpellier); Vremea mânzului sec (ediţia I, Cartea Românească, 1991; ediţia a II-a, Polirom, 1998); Imperiul oglinzilor strâmbe (Societatea „Adevărul“, 1993, antologie SF); Copiii fiarei (ediţia I, Du Style, 1997; ediţia a II-a, Polirom, 1998; ediţia a III-a, Polirom, 2013); Timp mort (Polirom, 1998); Omohom (Polirom, 2000); România-abţibild (Polirom, 2000); Un cadavru umplut cu ziare (Polirom, 2001); Nobelul românesc (Polirom, 2002); Sportul minţii (Humanitas, 2004); Libertatea urii (Polirom, 2004); Trigrama Shakespeare. Ficţiuni speculative (Corint, 2005); Luxul morţii (Polirom, 2007); Cuvinte rare (Polirom, 2009); Filmul surd în România mută. Politică şi propagandă în filmul românesc de ficţiune (1912-1989) (Polirom, 2011).

Bluesul timpului

Am împlinit 56 de ani. M-am născut în 1956. De când exist şi până acum au trecut tot atâţia ani, 56, câţi de la începutul secolului XX, anul 1900, până la naşterea mea în 1956.

N-am simţit până azi atât de limpede cât de puţin înseamnă un secol. Îmi adun timpul din minte al vieţii mele, de la zăpada subţire aşternută sub leagănul galben atârnat de creanga unui copac desfrunzit prin 1959 până la amurgul murdar, de după adevăr şi gând, pe care îl trăiesc acum. Timp egal cu La Belle Epoque, Hitler, Stalin, Chaplin şi bomba atomică.

De la Expoziţia Universală Paris 1900, până la moartea lui Caragiale e tot atât cât de la Expoziţia Universală Hanovra 2000, până la vara cuvântului de onoare călcat româneşte în picioare.

Când eram tânăr, anul naşterii mele mi se părea departe în timp. Acum mă simt contemporan cu copilăria părinţilor mei duşi.

Şi trecutul se apropie tot mai mult, ca un blueshift de inimă albastră, tot aşa cum galaxiile fug de mine în roşu.

Dacă mai trăiesc mult, timpul poate că va colapsa până când îl voi simţi pe Iisus răstignit ieri.

La „Jean Monnet“, fără scandal, nici măcar sexual

Am fost dus la liceul „Jean Monnet“ de serviciul de marketing al ziarului Gândul, ca să facem un „eveniment“. Elevii aveau să citească nişte referate cu ocazia zilei mondiale a păcii, poluării sau prezervativelor, nu-mi mai amintesc exact, iar subsemnatul trebuia să le aprobe cuvântând încântat şi înţelept.

Încă din curte am fost plăcut impresionat de buna creştere a elevilor şi elevelor care palmau cuviincios ţigările de cum mă vedeau. În faţa şcolii încercasem un sentiment de dezamăgire dând cu ochii de limuzinele şi gipurile de la BMW în sus, care staţionau probabil în aşteptarea copiilor. Dau un rău exemplu părinţii care îşi duc şi îşi iau odraslele de la şcoală cu astfel de vehicule. Dar am aflat imediat, cu uşurare, că mă înşelam şi eram nedrept: maşinile erau în bună parte ale copiilor, nu ale părinţilor.

Mi s-au părut foarte interesante privirile câtorva domnişoare eleve machiate cu grijă, în ochii cărora citeam dorinţa de a fi înfiate: „Ăsta-i ăla de la televizor!“.

Când mă aflu în faţa unei asistenţe încerc să o simt ca pe o singură fiinţă. Să percep spiritul adunării şi umoarea ei din acel moment. Tinerii care umpleau sala de festivităţi de la „Jean Monnet“ s-au comportat ca un ecran reflectorizant; de la ei nu mi s-a întors decât imaginea mea în ochii lor: un papagal fără perucă, pe care îl aşteptau curioşi să spună cuvinte ca un om.

Începe sesiunea de comunicări. O domnişoară elevă scundă şi cu părul afro citeşte ceva în care apare mereu sintagma „filozoful Rîlea“. Rîlea în sus, Rîlea în jos, zice dânsa cu hotărâre şi dicţie. După ce s-a oprit, am întrebat-o cu toată delicateţea de care sunt în stare: „Pe filozoful Rîlea îl mai cheamă şi Marian? Sau Mihail?“. Începe să cotrobăie uşor iritată prin hârtii. „Staţi liniştită, voiam doar să vă spun că, dacă îl cheamă Mihail, atunci nu e vorba de magicianul Marian Rîlea, de la emisiunea Abracadabra, ci de un anume Mihail Ralea, autor al cărţii Explicarea omului, de exemplu“.

Pe măsură ce curgeau luările de cuvânt ale domnilor elevi, mă cuprindea tot mai limpede halucinaţia că îi văd patinând pe o piftie îngheţată, formată din cuvintele limbii române. Părea că puteau la fel de bine să citească, cu tot atâta aderenţă la sensuri, texte în finlandeză sau urdu.

Când o altă simpatică elevă a început să profereze în duşmănie cuvântul „crochete“ într-un referat de literatură română, n-am mai putut să rabd până la capăt: „Domnişoară, e vorba de croşete, trei puncte între paranteze drepte, care indică înlăturarea unui fragment de text, crochetele să le mănânci tu cu mumă-ta“.

S-a îmbăţoşat pe loc şi mi-a zis-o de la obraz: „Domnule profesor, n-aveţi dreptul să mă insultaţi!“. Dar nici la fraza asta n-avea lipici, parcă era un colindător de metrou intonând „Încetaţi să mă mai desconsideraţi...“.

„Nu sunt profesorul dumneavoastră, domnişoară, şi ce-am zis e un citat din Caragiale.“ Mai era doar o întrebare de pus: „Dragi elevi, cine dintre dumneavoastră a dorit ca subsemnatul să vină aici, la «Jean Monnet»?“. Ăla eu, ăla eu, linişte cu chicoteli decente.

După care mi-am luat tălpăşiţa, fără scandal.

Astea se întâmplau cu ceva vreme în urmă. Acum, elevii aceia au vârsta animalului cu creastă care a omorât oameni cu maşina de la tăticu’, în Floreasca, şi pe care Justiţia română l-a pus în libertate ca să mai poată trage un chiolhan în amintirea răposaţilor.

Dry Cinema

„Cine e Monica Viti?“ Nedumerirea asta, cu t simplu, l-ar încerca pe oricare cetăţean, cu excepţia cinefililor mai mult sau mai puţin veterani, nu doar pe tânăra actriţă-personaj din noul Metabolism al lui Corneliu Porumboiu. Ea n-a văzut Aventura, nici Eclipsa şi nici cine e Antonioni nu ştie. A ei ignoranţă înseamnă aroganţă, a regizorului faţă de public.

Când se lasă seara peste Bucureşti sau Metabolism este un film trufaş. Narcisic. E gândit să fie receptat de o mână de oameni, într-o vizionare privată; la limită, poate numai de regizor. Nici măcar de actorii care joacă în el. Cu toate că Bogdan „Boghi“ Dumitrache îşi interpretează, tehnic, foarte bine rolul de cineast ros nu atât de gastrită, cât de obsesia realismului absolut în cinema, nici el, nici cele două femei care îi dau replica nu sunt oameni vii, nu trezesc spectatorului singuratic nici ataşament, nici respingere, sunt doar nişte roabe pentru transportul ideilor lui Porumboiu. Idei despre cinema, nu despre viaţă.

În alte filme despre film din istoria acestei arte, de pildă Amatorul lui Kieślowski, Noaptea americană a lui Truffaut, Trandafirul roşu din Cairo al lui Woody Allen sau Bună dimineaţa, Babilon al fraţilor Taviani, e vorba despre intersecţiile cinemaului cu lumea, despre cum se naşte arta din viaţă şi cum viaţa poate fi schimbată de artă, spectatorul obişnuit având tot timpul şansa de a intra în contact afectiv cu ce se întâmplă pe ecran, iar criticul profesionist posibilitatea să mediteze la fundamentele cinematografului. La Porumboiu, nexam, canci pentru cel dintâi.

Rămâne criticul. A fost o mare plăcere pentru mine să redescopăr mireasma dry a cinemaului auster, existenţialist, cinema „de idei“ şi atmosferă, însetat de dileme insolvabile, de cuadratura cercului pe ecran al anilor ’60. Anii în care în România exista şi era groasă cât o carte revista Cinema, interesantă şi serioasă de la prima până la ultima pagină.

Metabolism vorbeşte despre un Sfânt Graal, prinderea Realului pe ecran. Nu întâmplător, regizorul alter ego al lui Porumboiu întreabă vag scârbit: „N-ai văzut nici Blow-Up?“. Fotograful lui Antonioni măreşte în demenţă o fotografie până când ajunge la o ceaţă de puncte albe şi negre – realitatea din adâncul fotografiei e o pictură pointilistă, ermetică.

Regizorul lui Porumboiu vorbeşte despre spargerea barierei celor 11 minute, cât durează o bobină în filmarea pe peliculă. Hitchcock în Rope sau Alexander Sokurov în Russian Ark au simulat absenţa tăieturii de montaj, filmarea părând continuă 80, respectiv 100 de minute. Regizorul Paul îşi închipuie procesul extins digital spre infinit, în aceeaşi tentativă ca a fotografului Thomas de a pune degetul pe realitate şi a striga „Este!“.

Cadrul nesfârşit e o parte din corpul himerei lui Porumboiu, care îşi aruncă umbra încă din Poliţist, adjectiv – exhaustarea, evacuarea totală a autorului din operă. Să pară că aparatul filmează de unul singur. Poate aşa Sfântul Reaal se va întruchipa pe ecran.

Într-o scenă antologică, regizorul Paul dezintegrează şi ideea de scenariu, şi cea de indicaţie regizorală. Actriţa poate alege, ea, dacă să o ia spre sufragerie, unde are loc o discuţie care o afectează grav, dacă se duce în dormitor sau se întoarce în baie. Orice soluţie e bună, „dar să fie adevărată până la ultima celulă“, zice Paul. El nu mai are pretenţia demiurgică de a crea şi de a controla totul, lasă hazardul să lucreze. Realism cuantic.

Cu un microscop fantastic, un savant poate coborî treptele materiei, aşa cum fotograful Thomas şi regizorul Paul coboară în adâncurile imaginii. Când ajunge, dincolo de molecule şi atomi, în iadul cuantic, savantul nostru, dacă vrea să mai înţeleagă ceva, dacă nu vrea să trăiască dispariţia materiei, trebuie să judece doar în termeni de probabilitate, incertitudine şi nedeterminare.

Cu o intuiţie artistică excepţională, Corneliu Porumboiu reuşeşte să creeze vizual acest iad cuantic al filmului. Sunt imaginile dinamice ale golului digestiv din regizorul Paul. Vortexuri de carne gelatinată tremurând, pulsând, zgârciuri, mucilagii, valuri de salivă, pete de sânge, coborâm endoscopic, ca Orfeu în Infern, prin esofag, stomac, sfincter piloric, duoden...

Iată de ce regizorul Porumboiu nu ţine deloc să ne spună ce film „politic“ face regizorul Paul şi nu ne introduce în realitatea socială a României decât, cu contribuţia din nou remarcabilă a directorului de imagine Tudor Mircea, prin „icoane“ fuzzy ale străzii Mihai Eminescu din Bucureşti, părţi impersonale, royanderssoniene, de apartament de bloc, o imensă şi fascinantă canapea blue velvet de hol de hotel sau un paravan chinezesc. Îşi permite să nu-i pese.

Totuşi, cu toată încrederea pe care o păstrez în talentul său, nu voi fi niciodată de acord cu o alegere a lui Corneliu Porumboiu de a răspunde ca Andrei Tarkovski la întrebarea unui muncitor: „Pentru cine aţi făcut filmul acesta, Oglinda, Andrei Arsenievici?“.

Porumboiu are mult prea mult umor şi har de povestitor ca să răspundă: „Pentru mine şi pentru câţiva prieteni“.

1 Aprilie, Ziua Femeii

Cred că nu există bărbat care să nu fi trăit cu o femeie, măcar o dată în viaţă, scena adevărului. „Să nu mă minţi, spune-mi adevărul, oricât de rău ar fi!“, ţipă ea ca o regină a moralei şi a realismului. „Spune-mi, că nu-ţi fac nimic!“, mai simte doamna nevoia să ofere garanţii de securitate.

Cei care au cedat şi au spus adevărul pot depune mărturie, asemenea supravieţuitorilor Holocaustului. A fost greşeala vieţii lor. Pe figura ei s-a aşternut mai întâi o cruzime senină, ca a leoaicei când a reuşit să încalece spinarea ţapului şi zace acum tâmplă lângă tâmplă cu el, înainte de a-i sfâşia beregata. Apoi apare şi o curiozitate asasină, de cercetător care despică un animal de laborator – începe să ceară detalii.

A, deci când mi-ai spus că pleci în delegaţie la Paris ai fost cu ea. Pricep. Şi la ce hotel aţi stat? A, la Ramada. Cinci stele... Înţeleg. Cu mine ai stat numai la trei. Ziceai că e păcat să aruncăm banii. Şi nu ţi-a fost jenă că te vede lumea cu una cu 20 de ani mai tânără decât tine? Nu ţi-a fost. Animalule. Înţeleg.

Studiile statistice arată că, în acest stadiu prematur, e foarte periculoasă încercarea de a o lua în braţe şi a o săruta, spunându-i că totul a fost doar o aventură şi că numai pe ea o iubeşti cu adevărat. Probabilitatea să fii străpuns până în creieri cu o privire ca degetul de metal lichid al lui Terminator 2 şi să ţi se spună: „Ca să nu vărs, mi te imaginez atârnând la capătul unei funii, cu limba pe rever şi foarte relaxat“ e mare. Aşa că este mult mai recomandabilă o poziţie umil-gânditoare, capul uşor plecat, privirea în gol, eventual freacă-ţi baza nasului cu degetul gros şi arătătorul, ca după o zi de muncă grea.

Poartă-ţi crucea două-trei ceasuri. Răspunzi doar la întrebări, în rest, taci. Când începe să plângă, aştepţi câteva minute. După aceea îi spui: în fiecare clipă uit mult mai mult decât ţin minte. Gândesc mult mai puţine lucruri decât nu gândesc.

Uit că merg. Cândva, m-am ridicat din patru labe, am pus un picior înaintea celuilalt. Atunci am trăit mersul, a făcut parte din fiinţa mea. De atunci îl fac mereu şi l-am uitat.

Să respir n-am ştiut niciodată. Şi îmi aduc aminte doar când mă sufoc. Mănânc cu singurul sens al fiecărei îmbucături pregătirea îmbucăturii următoare.

Nu ştiu cum au fost făcute şi cum funcţionează o grămadă de obiecte din jurul meu. Nu ştiu ce e înăuntrul majorităţii oamenilor din jurul meu. Şi nici nu vreau să ştiu. Black boxes, cutii opace, input-output, la semnalul de intrare x obţii ieşirea y.

Calea Lactee, norul lui Magellan, nebuloasele, metagalaxia, Universul nu există.

Nici măcar pe mine însumi nu mă gândesc. Şi e înspăimântător când asta încetează să se mai întâmple.

Periodic, mă paralizează câte un acces de conştienţă acută hipertrofiată a faptului că încă trăiesc. Îmi simt bătăile inimii, respiraţia, durerea vagă şi continuă din genunchiul stâng, ghemotocul de anxietate din capul pieptului, îmi aud unghiile şi părul cum cresc, celulele cum mor.

Îmi pipăi cu tot corpul alunecarea fulgerătoare în timp. Sutime de secundă cu sutime de secundă, ca pe toboganul black hole de la Aqualand. La primele accese bâjbâiam, încercam să mă agăţ de ceva, înşfăcam de haine oameni care nu înţelegeau ce am sau mă sprijineam de un colţ de masă.

Acum încremenesc, îmi ţin respiraţia, lipesc braţele de corp şi fixez ce-mi cade sub ochi. Alaltăieri a fost un gândac mort sub pragul bucătăriei. M-am concentrat cu toată fiinţa pe jumătatea de insectă neagră şi uscată, am făcut un fel de stop-cadru al ochilor mei cuplaţi cu creierul, o parâmă care să mă scoată din torentul timpului.

Reuşesc, dar după aceea mă chinui ore în şir să-mi smulg imaginea aceea dintre gânduri.

Tu eşti stop-cadrul care nu mă mai părăseşte.

În marea majoritate a cazurilor se va opri din plâns. Dar să nu-ţi închipui vreo clipă că atunci când vei ajunge, în fine, în cărucior, zbârcit ca o reptilă coaptă la soare şi cocârjat de amintiri, nu te va întreba cu voce maternă, mângâindu-te pe ţeastă, era soare la Paris? Pe mine nu m-ai dus nici până la Budapesta. Şi tot eu te şterg acum de rahat. Iar tu nu vei putea răspunde decât cu nişte mugete uşoare şi puţină salivă în colţul gurii.

Prin urmare, ţine minte, să nu-i spui niciodată adevărul. S-o minţi până la capăt, să te juri ţigăneşte pe orice, cu conştiinţa că împlineşti un ritual sacru. Ziua Femeii ar trebui mutată din 8 Martie pe 1 Aprilie.

Azilul amorului

Încep să mă întreb dacă oamenii fac sex ca să se nască sau se nasc ca să facă sex. Sau ca să vorbească despre asta. Un produs video al zilelor noastre care nu se învârteşte în jurul sexului şi nu intră până la urmă în el are şanse minime să se vândă.

Asta nu înseamnă că un film despre amorul neplatonic dintre 14 bărbaţi şi 14 femei e neapărat un kivetsch vandabil. Love Building reuşeşte să fie vandabil fără să fie prost, ceea ce nu mă miră la un talent ca Iulia Rugină.

Cum face tânăra regizoare, debutantă în lungmetraj, să nu livreze o pizza dulce şi uleioasă ca, de pildă, Minte-mă frumos, tot o producţie pe bază de love meştereală lansată de MediaPro Pictures?

Mai întâi, umorul. Umor, nu băşcălie, nu mişto. Iulia şi coscenaristele Oana Răsuceanu şi Ana Agopian ştiu să scrie dialoguri şi situaţii care te fac să râzi chiar dacă nu eşti un hăhăitor de mall. Se poate să te umfle râsul când e vorba de ceva atât de serios şi de grav ca incestul? Se poate, dacă replicile spumoase sunt interpretate de actori excelenţi, ca Dragoş Bucur, Dorian Boguţă sau Alexandru Papadopol.

Cuvintele de patru şi cinci litere care încep cu p sau calificativul „labagiu“ pot să nu fie vulgare? Da, dacă sunt aşezate unde şi atât cât trebuie şi sunt rostite de Dragoş Bucur.

Deci al doilea atu (sau chiar primul) etalat de Iulia Rugină sunt actorii, nu numai cei trei principali, conduşi cu mână sigură, într-un spirit de echipă transferat din viaţa reală, unde toţi au lucrat cu Bucur, Papadopol şi Boguţă ca profesori de actorie.

Dar Love Building nu e un film realist. Ca şi în Captivi de Crăciun, Iulia Rugină construieşte un spaţiu cinematografic pe baza unui contract de ficţiune încheiat cu spectatorul. Campusul pentru terapie de cuplu colectivă e o convenţie, din start absurd-amuzantă: niciun ins nu de tot imbecil nu poate spera să-şi lipească rupturile conjugale sau de relaţie într-o astfel de tabără grotescă, în care se exersează sărutul în turmă – „Sper să nu ne pună ăştia, până la urmă, să schimbăm partenerele între noi“.

Şi atunci, situaţiile neverosimile, kitschul, tuşele groase, râsul şi plânsul capătă toate o distanţă, o detaşare care, paradoxal, te cuplează la ce se întâmplă pe ecran. Aşa încât o filmare „greşită“, Papadopol în cămaşă şi chiloţi, cu capul tăiat de marginea de sus a cadrului, în vreme ce răspunde la întrebarea dacă e gay sau nu, nu face decât să accentueze grotescomicul situaţiei. Iulia Rugină îţi face cu ochiul din spatele personajelor, vedem imagini ale sentimentelor, nu sentimente şi tocmai de aceea eşti tentat să o iei în serios. În acest registru stăpânit magistral de Nae Caranfil, Iulia se mişcă natural.

Dacă ne gândim şi la un alt clasic al cinematografului românesc, Love Building e un fel de Croaziera anului 2013 – istorii de cuplu într-o atmosferă de tabără şi concurs. Da, şi Concurs poate fi invocat ca strămoş, numai că filmele lui Daneliuc şi Piţa vizau, cu mijloace şi eficacitate diferite, echivalentul cinematografic al unei realităţi politico-sociale atroce. Iulia Rugină se concentrează asupra relaţiilor umane scoase din actualitatea social-politică a zilei, cu excepţia momentelor, memorabile, în care năvălesc pe ecran Elena Udrea şi Gigi Becali!