Jonathan Coe, Number 11 or Tales that Witness Madness

Copyright © 2015 by Jonathan Coe

All rights reserved

© 2019 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8574-5

ISBN PDF: 978-973-46-8575-2

ISBN print: 978-973-46-7810-5

Coperta: Carmen Parii

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

JONATHAN COE (născut în 1961, la Birmingham) a studiat la Trinity College, Cambridge. A fost profesor la University of Warwick, unde a obţinut şi titlul de doctor în literatura engleză. Primele sale romane – Femeia întîmplătoare (1987), Un strop de dragoste (1989) şi Piticii morţii (1990; Polirom, 2006) – impun o nouă voce a literaturii britanice contemporane, caracterizată prin umor specific, o preocupare pentru problemele sociale şi o accentuată tonalitate sarcastică, temperată de un umanism subtil. Romanul Ce hăcuială! (1994; Polirom, 2008) obţine John Llewellyn Rhys Prize în Anglia şi Prix du Meilleur Livre Étranger în Franţa, iar Casa somnului (1997; Polirom, 2001, 2015), considerat capodopera sa, este recompensat cu Writers’ Guild of Great Britain Award şi Prix Médicis Étranger. Ulterior, autorului britanic i se decernează Bollinger Everyman Wodehouse Prize pentru romanul Clubul putregaiurilor (2001; Polirom, 2004, 2012). La Editura Polirom au mai apărut Cercul închis (2006), Ploaia înainte să cadă (2009), Înspăimîntătoarea viaţă personală a lui Maxwell Sim (2011) şi Expo ’58 (2014). În 2017, Jonathan Coe a publicat o carte pentru copii, The Broken Mirror.

În memoria lui
David Nobbs,
care mi-a arătat calea.

„Pentru că vine un moment, Michael – se aplecă în faţă şi arătă spre el cu seringa –, vine un moment când lăcomia şi nebunia practic nu se mai deosebesc. Sunt unul şi acelaşi lucru, s-ar putea spune. Şi mai vine un moment când dorinţa de a tolera nebunia şi de a trăi cu ea, ba chiar de a o susţine, devine şi ea un fel de nebunie.“

Jonathan Coe, Ce hăcuială! (1994)¹

1. Traducere din limba engleză de Sanda Aronescu, Editura Polirom, Iaşi, 2008, pp. 637-638.

Tony Blair, adresându-se Congresului SUA, 17 iulie 2003:

„Într-o altă parte a globului, există umbră şi întuneric“.

Turnul Negru

1

Turnul rotunjit se avânta în sus, negru şi strălucitor, profilându-se pe cenuşiul de ardezie al cerului de sfârşit de octombrie. Pe când Rachel şi fratele ei se îndreptau spre el dinspre est, tăind câmpia mlăştinoasă, turnul se arăta mărginit de doi frasini scheletici, fără frunze. Mai era o oră până la amurg, într-o după-amiază fără vânt. După ce ajungeau la copaci, aveau să se poată odihni pe banca dintre ei şi să-şi întoarcă privirile spre Beverley-ul din apropiere, spre pâlcurile ordonate de case şi spre monumentalele turnuri la fel de cenuşii, ale bisericii, care se înălţau în mijlocul lor.

Nicholas se trânti pe bancă. Rachel – pe atunci în vârstă de şase ani, cu opt mai mică decât el – nu i se alătură: era nerăbdătoare s-o ia la fugă spre turnul negru, să se apropie de el. Îşi lăsă fratele să se odihnească şi o luă la picior drept în faţă, plescăind prin noroiul călcat de vaci care înconjura baza turnului până când ajunse la el şi izbuti să-şi lipească mâinile de cărămizile lui negre şi lucioase. Cu palmele ambelor mâini pe turn, se uită în sus şi nu reuşi să-i cuprindă mărimea şi înălţimea, curbura perfectă şi clară, aşa cum se desluşea, ca o spinare înclinată, pe fundalul cerului ameninţător pe care acum două ciori de câmp pluteau în zbor, croncăneau şi se roteau fără încetare.

— Ce era-nainte? întrebă ea.

Între timp, ajunsese şi Nicholas. Dădu din umeri.

— Habar n-am. Poate-un fel de moară de vânt.

— Crezi că putem intra?

— Au zidit totul.

Se vedea o banchetă de lemn care înconjura toată baza turnului, iar după ce Nicholas se aşeză, Rachel luă loc lângă el şi-şi pironi privirile în ochii lui placizi şi albaştri, care, cu toată răceala lor, o făceau să-şi dea seama cât de norocoasă era, şi cât de binecuvântată, să aibă un asemenea frate, atât de arătos şi de încrezător. Spera ca într-o bună zi părul să-i fie la fel de blond ca al lui, gura la fel de frumoasă, pielea la fel de pufoasă şi de curată. I se cuibări lângă umăr, sprijinindu-se de el cât o lăsa îndrăzneala. Nu voia să fie o apăsare pentru el, nu voia să-l facă să devină prea conştient că, în oraşul ăsta straniu şi nefamiliar, doar el o făcea să se simtă în siguranţă.

— Ţi-e frig? întrebă el, coborându-şi ochii spre ea.

— Puţin.

Se îndepărtă uşor.

— Unde sunt ei o să fie cald, ce zici?

— Sigur c-o să fie. N-ar avea sens să se ducă-n vacanţă într-un loc unde-i frig, nu?

— Tare-aş vrea să ne fi luat cu ei, spuse Rachel cu înflăcărare.

— Păi, nu ne-au luat. Aşa că asta e.

Rămaseră tăcuţi preţ de câteva clipe: fiecare încercând, din nou, să afle cum se pricepeau mai bine enigmaticul motiv pentru care părinţii lor preferaseră să plece timp de o jumătate de trimestru fără ei. Apoi, de îndată ce frigul începu să muşte, Nicholas sări în picioare.

— Hai, zise el. Nu vrei să ne uităm la catedrală înainte să se-ntunece?

— E biserică de mănăstire, nu catedrală, spuse Rachel.

— Totuna. Oricum îi zici, tot o biserică mare şi veche e.

O luă din loc cu pas vioi, cu Rachel alergând după el ca să nu rămână în urmă, dar nu apucară să meargă mult pe cărarea care-i scotea înapoi în drumul principal şi se opriră la vederea a doi oameni care se apropiau de ei din depărtare. Unul era în cărucior: părea o femeie bătrână, înfofolită în straturi peste straturi de pături groase, de lână, care s-o apere de frigul după-amiezii. Aproape că nu i se vedeau trăsăturile: îşi ţinea capul plecat, lăsat să cadă a osteneală, şi purta o eşarfă de mătase din cauza căreia nu i se zărea aproape nimic din faţă. De fapt, cu cât copiii o priveau mai mult, cu atât părea mai probabil că dormea dusă. În acest timp, căruciorul îi era împins cu smucituri pe cărare de un bărbat care părea tânăr, îmbrăcat cu geacă şi pantaloni de piele, ca motocicliştii, şi purtând ceva în echilibru pe braţul stâng în timp ce împingea. La început, „ceva“-ul nu putu fi identificat; însă pe când siluetele se apropiau, copiii avură impresia că era, oricât ar fi părut de neplauzibil, un soi de pasăre; o bănuială care li se confirmă apoi, brusc şi spectaculos, când creatura îşi desfăcu aripile cu o anvergură uimitoare şi fâlfâi leneş din ele, o siluetă neagră, conturată pe cerul cenuşiu, semănând în clipa aceea mai degrabă cu o creatură fantastică şi hibridă din mitologie decât cu vreuna dintre păsările adevărate pe care îşi aminti Rachel că le văzuse până atunci.

Nicholas nu se mişcă, iar când Rachel se opri lângă el îl prinse de mână, bucurându-se de reacţia lui slabă, simţindu-i răceala mâinii goale chiar şi prin grosimea ţepoasă a mănuşilor ei de lână. Neştiind ce să facă mai departe, se uitară la bărbatul în haine de piele care fixă locului căruciorul şi pe urmă îi spuse câteva cuvinte păsării care reacţionă sărindu-i ascultătoare de pe braţ pe unul din cele ale căruciorului. Rămas cu ambele braţe libere, bărbatul se încredinţă acum că bătrânei aflate în grija lui îi era cald şi bine, potrivindu-i păturile şi înfăşurând-o şi mai comod în ele. Pe urmă îşi întoarse atenţia asupra păsării.

Rachel înaintă puţin, încercând să-şi tragă fratele după ea.

— Ce faci?

— Credeam că vrei să mergem mai departe.

— Vreau. Dar nu ştiu dacă-i sigur.

Bărbatul scosese o sfoară cu ceva legat la capătul celălalt şi începuse s-o învârtă deasupra capului, cu mişcări lungi, încete, rotitoare. Deocamdată nu era nici urmă de trafic pe drumul principal, iar după-amiaza era atât de liniştită, încât cei doi copii auzeau fâşâitul ritmic şi aspru al sforii care se rotea în aer. Auzeau chiar şi bătăile de aripi ale vânturelului (între timp, se lămuriseră că asta era) pe când pleca în urmărirea momelii, antrenându-se cu bucata de carne de la capătul sforii, la care ajungea cu o precizie letală, ratând-o totuşi la mustaţă, fiindcă bărbatul smucea brusc de sfoară şi-i lua prada de sub plisc, într-o repetată şi splendidă coregrafie de forţă şi sincronizare. De fiecare dată când pasărea rata bucata de carne, pierdea din înălţime, cobora în picaj şi apoi se ridica brusc, ţâşnind în înaltul cerului până când ajungea la limita parabolei, rămânea suspendată acolo o fracţiune de secundă, se răsucea şi pe urmă plonja din nou, zburând fulgerător spre mult râvnita bucată de carne, cu o viteză şi o precizie supranaturale, doar spre a-i fi smulsă în ultima clipă din faţa ciocului care căuta s-o prindă.

După împlinirea acestui ritual captivant de două sau de trei ori, Nicholas şi Rachel începură să înainteze prudent. Bărbatul stătea chiar în mijlocul cărării în timp ce-şi rotea momeala pe deasupra capului, aşa că găsiră de cuviinţă să se abată un pic de la drum – măcar cât era nevoie ca să rămână în afara razei de acţiune a sforii rotitoare. Dar asta tot nu i se păru suficient dresorului de şoimi, care, fără să-şi dezlipească ochii o clipă de la pasăre, strigă la ei cu un glas clocotind de furie:

— Daţi-vă la o parte, aţi înţeles? Daţi-vă dracului la o parte!

Însă ceea ce-i surprinse pe copii nu fu unda de mânie, ci stridenţa vocii: înaltă, pătrunzătoare şi inconfundabil feminină. Iar acum, că ajunseseră la câţiva paşi de silueta încordată şi concentrată în echipament de motociclist, greşeala lor deveni evidentă. Era o femeie: o femeie de treizeci şi ceva de ani, poate, chit că nici unul din ei nu prea se pricepea să ghicească vârsta adulţilor. Era palidă la faţă, cu obrajii supţi, şi avea părul ras cu maşina până la jumătatea cefei, într-o tunsoare de tip perie, severă şi fără compromisuri. Nasul şi urechile îi erau străpunse şi împodobite cu o mulţime de ştifturi şi inele de argint. Un tatuaj decolorat, verde cu albastru închis şi cu o formă nedefinită, părea să-i acopere cea mai mare parte a cefei şi a gâtului. Era, fără urmă de îndoială, cea mai înfricoşătoare femeie pe care o văzuse vreodată Rachel. Chiar şi Nicholas părea uluit. Şi ca şi cum înfăţişarea nu i-ar fi fost îndeajuns de frapantă, vocea ei avea o notă de furie crescândă la adresa temerităţii, a insolenţei acestor copii, fiindcă pătrunseseră ilegal pe un teritoriu despre care credea, mai mult ca sigur, că era doar al ei şi al păsării.

— Gata! Uşcheala! strigă ea. Căraţi-vă de-aici! Aveţi dracului un pic de creier în cap!

Nicholas îşi prinse şi mai zdravăn sora de mână şi făcură amândoi stânga-mprejur, ca să se îndepărteze de zona de risc. Grăbiră pasul până se treziră că fugeau de-a binelea. Abia după ce ajunseră la vreo douăzeci de metri de locul faptei se opriră şi se întoarseră pentru o ultimă privire. Era un tablou, o imortalizare a clipei, care avea să-i rămână întipărită pentru totdeauna în memorie lui Rachel: Păsăreasa Nebună (aşa cum avea să i se spună mereu din ziua aceea) rotind momeala pe deasupra capului cu o concentrare şi o energie feroce; rapiditatea şi precizia inimaginabilă a păsării pe când se arunca în direcţia prăzii şi apoi ţâşnea din nou în sus, împiedicată, dar fără frică; pe fundal, turnul negru, înalt, implacabil şi ameninţător; iar ceva mai în faţă, bătrâna în căruciorul de invalid, acum trează pe de-a-ntregul, cu ochii vii şi strălucitori în timp ce urmăreau mişcările păsării, cu buzele rujate strident şi deschise într-un zâmbet extaziat pe când îi striga femelei de vânturel în zbor:

— Hai, Tabitha! Hai, prinde-o! Prinde carnea! Prinde-o, Tabitha, prinde-o!

*

Lui Rachel nu-i plăcea deloc cum arăta biserica mănăstirii. Pe când se apropiau de intrarea principală dinspre Minster Yard North, era aproape patru şi un sfert şi amurgul începea deja să se lase peste oraş. Fuiorii subţiri de abur care se furişaseră pe străzi şi printre case toată ziua se făceau albăstrui în lumina tot mai slabă, încolăcindu-se şi răsucindu-se în jurul felinarelor cu aureolele lor ceţoase şi galbene. Iar acum o lumină mai închisă şi mai densă, negru-albăstruie, începea să coboare şi să se împrăştie, astfel încât zidurile bisericii, spre care Rachel se îndrepta fără tragere de inimă, deveneau greu de desluşit: nimic mai mult decât o şoaptă, o insinuare a conturului ameninţător şi de rău augur al bisericii. Frigul care începuse s-o cuprindă pe pajiştea din Westwood, pe când stătea aşezată lângă turnul negru, îi intrase acum în oase şi i le prinsese într-o strânsoare atât de nemiloasă, încât şi le simţea de parc-ar fi fost făcute ele însele din gheaţă. Oricât şi-ar fi strâns pardesiul de sibir pe corpul cuprins de tremurături, oricât şi-ar fi înfundat mâinile în buzunarele pline cu ambalaje de bomboane, nimic nu putea s-o apere de frig. Nu trecu mult şi amestecul de frig şi teamă îi încetini mersul până când o făcu să se oprească de tot, la doar câţiva paşi de pragul bisericii.

— Ce mai e? spuse Nicholas supărat.

— Chiar trebuie să intrăm?

— De ce nu? Am bătut atâta drum.

Şi totuşi, Rachel ezita. Inexplicabil, reticenţa ei faţă de perspectiva de-a intra pe uşa bisericii se intensifica, preschimbându-se în ceva care semăna cu groaza. Nicholas o luă din nou de mână, dar de data asta gestul lui nu mai avea darul de a o linişti; pur şi simplu o trăgea spre uşă.

Trecu doar o clipă până se treziră dincolo de prag, în beznă. Sau cel puţin intrară pe uşă şi ajunseră într-un vestibul mic, însă, înainte să meargă mai departe, se petrecu un lucru uimitor. Presupuseseră că erau singuri în acest spaţiu strâmt, dar deodată, în tăcere şi fără avertisment, o siluetă se ivi de undeva: pesemne că dintr-unul dintre ochiurile de umbră din colţurile cele mai îndepărtate. Li se înfăţişă atât de neaşteptat, păşind atât de silenţios pe lespezile de piatră, încât Rachel nu se putu stăpâni şi scoase un ţipăt.

— Iartă-mă, îi spuse el fetiţei. Te-am speriat?

Era un bărbat scund, cu o înfăţişare destul de bizară: avea părul platinat ca al unui albinos, cu un ten atât de deschis, încât pielea îi era aproape transparentă, şi, din câte vedea Rachel, nu avea sprâncene. Purta un impermeabil cafeniu flenduros peste un costum gri-deschis, cu o cravată maro, cu nodul foarte lat, de genul celor care ar fi putut fi la modă cam cu douăzeci şi cinci de ani în urmă, cândva prin anii 1970.

— Vă ajut cu ceva? întrebă el.

Avea un ton prietenos, dar într-un fel timorant. Vorbea cu un sâsâit uşor, care-o făcu pe Rachel să-şi spună că semăna cu un şarpe.

— Voiam doar să intrăm şi s-aruncăm o privire, zise Nicholas.

— Acum biserica e-nchisă, spuse bărbatul. Se-nchide la patru.

Pe Rachel o năpădi un val cald de uşurare. Nu mai trebuiau să intre. Puteau să se întoarcă şi să se ducă acasă; sau cel puţin în refugiul relativ al casei bunicilor. Avea să fie cruţată de coşmar.

— Aha. Bun, asta e, zise Nicholas dezamăgit.

Bărbatul ezită o clipă sau două.

— Bine, hai, spuse el, cu un zâmbet şi făcându-le sinistru cu ochiul. Puteţi să vă plimbaţi pe-aici câteva minute. Încă n-au apucat să-nchidă.

— Sunteţi sigur? E foarte amabil din partea dumneavoastră.

— Nici o problemă, fiule. Dacă-ntreabă cineva, spuneţi doar c-a zis Teddy că e-n regulă.

— Teddy?

— Teddy Henderson. Ajutorul administratorului. Mă ştiu toţi pe-aici.

Se uită la copiii care continuau să ezite.

— Hai, ce-aşteptaţi?

— În regulă. Mersi!

Nicholas intră valvârtej pe uşă, lăsându-i două opţiuni lui Rachel: să-l urmeze sau să rămână în vestibul, în prezenţa figurii zâmbitoare a domnului Henderson. La drept vorbind, nici nu puteau fi numite opţiuni. Fără să-i arunce vreo privire străinului tulburător, fata trase adânc aer în piept şi-şi urmă fratele.

Păruse linişte atât în afara bisericii, cât şi în vestibul; însă odată ce pătrunse cu adevărat în interiorul vast al bisericii, Rachel se trezi învăluită într-o tăcere de cu totul alt tip. Liniştea era atotstăpânitoare. Rachel se opri o vreme, ascultând-o, absorbind-o, ţinându-şi răsuflarea. Pe urmă făcu câţiva paşi spre naos, şi chiar şi paşii aceia delicaţi şi vătuiţi părură stridenţi în spaţiul silenţios şi boltit. Se uită în jur după Nicholas, dar nu-l zări. Frigul şi întunericul o apăsau. Câteva becuri chioare împrăştiau o lumină slabă pe o parte din pereţi şi se vedeau câteva lumânări care pâlpâiau în candelabrele dinspre amvon. Însă nimic nu putea să atenueze cu adevărat sentimentul de mohoreală copleşitoare şi de linişte nepământeană. Unde se dusese Nicholas? Rachel iuţi acum pasul spre naos, uitându-se neliniştită în stânga şi-n dreapta. Nu putea să fi ajuns departe: avea să-l vadă într-o secundă sau două, de bună seamă. Aproape că ajunsese la strană, când un sunet neaşteptat o făcu să îngheţe: o bufnitură lungă, reverberantă şi cumplit de puternică. Sunetul unei uşi care se închidea. Se întoarse pe călcâie. O fi fost uşa de la intrarea principală? Oare domnul Henderson încuia şi pleca acasă? Era una dintre fricile ei cele mai acute şi primare – frica de-a fi încuiată undeva după lăsarea întunericului şi obligaţia de a-şi petrece noaptea într-un loc straniu şi pustiu. Asta se-ntâmpla acum? Vru să alerge spre uşă ca să vadă, dar rămase ţintuită locului. Nehotărârea o paraliză. Îi ţâşniră lacrimi din ochi, iar corpul începu să i se contracte, chircindu-se şi căzând pradă terorii.

Simţi o mişcare în spate; auzi voci, murmure. Întorcându-se brusc, i se păru că desluşeşte două siluete care vorbeau în umbrele de dincolo de strană. Inspiră zdravăn şi, într-un act de curaj disperat, strigă:

— Cine-i acolo?

După câteva secunde vocile încetară şi una din siluete ieşi în faţă. Era Nicholas. Rachel abia se abţinu să scoată un chiot de bucurie. Se repezi la el şi-l cuprinse în braţe. O îmbrăţişă şi el, dar gestul avu ceva glacial, preocupat. Nu-şi coborî privirile spre ea; aproape că nici nu observă că se agăţase de el. După câteva clipe se eliberă din strânsoare – împingând-o de lângă el – şi pe urmă se uită în urmă spre locul unde stătuse de vorbă, cu o încruntătură pe chip, de parcă unul dintre lucrurile care i se spuseseră acolo l-ar fi nedumerit în continuare.

— Unde-ai fost? spuse Rachel, cu urme de reproş în vocea afectuoasă.

Iar apoi, văzând că nu-i răspundea:

— Şi cine era acolo? Cu cine-ai vorbit adineauri?

— Cu una dintre îngrijitoarele de-aici.

Nicholas continuă să se uite spre partea din spate a bisericii. Apoi clătină din cap şi zise, cu o voce deopotrivă repezită şi agitată:

— Hai, cred c-ar trebui să plecăm. N-a fost o idee bună.

Se grăbi spre intrarea principală, cu Rachel lipăind în urma lui, străduindu-se din nou să ţină pasul.

— Nick, aşteaptă! Mai încet, bine?

Uşa vestibulului era încă deschisă, însă cea de la intrarea principală, care dădea spre lumea de afară, fusese încuiată.

— E-nchisă! spuse Nicholas inutil, după ce apăsă pe clanţă de câteva ori.

— Ştiu. L-am auzit când o-nchidea. Pe omuleţul ăla cu păr ciudat.

— Hai.

O luă din nou la picior, înapoi spre strană, iar ea se furişă grăbită după el.

— Acum unde mergem? Şi cum ieşim de-aici?

— Mai e o ieşire. O uşiţă la capătul unui coridor pe-aici. Mi-a spus femeia.

Chiar şi Rachel sesiză acum unda de panică din glasul fratelui ei; iar asta o sperie mai mult decât toate. Ştia că, dacă-i era frică lui Nicholas, se întâmplase ceva foarte rău.

— Nu poţi s-o găseşti? Ar putea să ne-arate drumul.

— Nu ştiu unde e.

Lumânările fuseseră stinse, iar acum, cu un ţăcănit al cărui ecou răsună în jurul zidurilor bisericii, întins şi amplificat de o sută de ori, se stinseră brusc şi majoritatea luminilor. Întunericul îi înghiţi. Se vedea un singur punct cât o gămălie, lucind stins în partea nordică a naosului.

— Hai, spuse Nicholas. Aia tre’ să fie.

Rachel încercă să-l prindă de mână, însă el o luase deja din loc. De data asta, fata sprintă de-a binelea ca să rămână lângă el. În câteva secunde ajunseră la o uşiţă boltită care dădea spre un coridor îngust, cu tavanul jos, la capătul căruia se vedea o uşă pe care scria „Ieşire în caz de urgenţă“.

— Uf, asta e, zise Nicholas. N-o să păţim nimic.

Îl urmă pe coridorul strâmt, însă, în loc să deschidă uşa, Nicholas se sprijini de zid o secundă sau două, respirând adânc ca să se calmeze.

— Ce s-a-ntâmplat? întrebă Rachel.

Fratele ei nu-i răspunse, iar ea, dând curs intuiţiei, puse o întrebare ceva mai precisă.

— A zis femeia aia ceva, nu? Ce ţi-a spus?

Nicholas se întoarse spre ea, iar vocea îi coborî până ajunse o şoaptă conspirativă.

— M-a-ntrebat ce fac aici, iar eu i-am zis că ne-a dat drumul domnul Henderson şi ne-a spus că putem să aruncăm o privire. Dar ea mi-a zis că nu era cu putinţă. A zis…

Se întrerupse. Rachel fu prea înfricoşată ca să mai vorbească, dar ochii ei, aţintiţi asupra fratelui, îi cerură să-şi termine explicaţia.

În cele din urmă Nicholas înghiţi cu greu şi conchise, cu o şoaptă care era mai moale, dar mai presantă ca niciodată:

— Mi-a zis: „N-avea cum să fie el. Teddy Henderson a murit de mai bine de zece ani“.

Îşi coborî ochii spre ea, aşteptându-i reacţia. Ea îi întoarse privirea, cu ochi ficşi şi fără expresie. Era limpede că, la început, nu înţelesese pe de-a-ntregul ceea ce-i spusese adineauri. Era prea cumplit ca să priceapă din capul locului. Dar începu s-o facă puţin câte puţin. Făcu ochii mari şi duse mâna la gură îngrozită.

— Adică… Vrei să spui că el…?

Nicholas aprobă încet din cap şi apoi, fără vreun alt cuvânt, puse mâna pe clanţa uşii pentru ieşire în caz de urgenţă, o deschise şi plecă: departe, în aerul îngheţat de octombrie, pe cărarea care ducea spre Minster Yard North şi înapoi la magazine şi la siguranţă. O întrecu fără probleme pe Rachel, iar ea izbuti să-l ajungă abia după ce se opri să-şi tragă sufletul în pragul unui magazin de dulciuri. Felul cum sprintase pe străzi fusese, până în clipa aceea, o chestiune de panică, derută şi nepăsare; deja nu mai era în stare să-şi amintească nimic. Acum rămase pe loc şi se uită la Nicholas, care se îndoi din şale în uşa magazinului, în timp ce umerii i se ridicau şi îi coborau. Ca de obicei, vru să-l ia în braţe, să se agaţe de el, însă ceva o opri de data asta. Mugurii unui început de bănuială. Se uită mai atent la el. Capacitatea de-a gândi logic începu să-i revină pe măsură ce bătăile puternice ale inimii se potoleau şi îşi recăpătau ritmul. Iar apoi îşi dădu seama. Umerii nu i se ridicau nici de frică şi nici de oboseală, ci de râs. Nicholas râdea – în tăcere, incontrolabil, de neoprit. Nici măcar atunci nu-şi dădu seama ce anume îl făcea să râdă aşa. Părea o reacţie inexplicabilă la experienţa prin care tocmai trecuseră amândoi.

— Ce e? îl întrebă ea. Ce-ai găsit de râs?

Nicholas se îndreptă de şale şi îşi coborî privirile spre ea. Râsese atât de mult, încât avea lacrimi în ochi şi-i era aproape imposibil să lege câteva vorbe.

— Păi, fa… faţa ta, bolborosi el într-un târziu. Faţa ta când ţi-am spus povestea aia.

— Ce poveste?

— Of, Doamne. Dumnezeule, a făcut toţi banii.

Râsul i se potoli, iar el îşi dădu seama că soră-sa continua să se zgâiască la el nedumerită.

— Povestea, repetă el. Despre tipul care ne-a dat drumu-n biserică.

— Adică fantoma?

La care pe Nicholas îl bufni râsul din nou.

— Nu, prostuţo, zise el. N-a fost nici o fantomă. Am inventat-o eu.

— Dar femeia cu care-ai vorbit a zis…

— Nu mi-a zis nimic, în afară de cum să ieşim.

— Şi-atunci cum…?

Iar apoi, în cele din urmă, înţelese. Înţelese şi-şi dădu seama cât de crud fusese renghiul pe care i-l jucase. Băiatul în care avusese încredere, singura persoană la care credea că poate să găsească alinare, nu vrusese decât s-o supere şi s-o chinuie. Dintre toate ororile zilei, asta era cea mai mare.

Cu toate acestea, nu ţipă, nu izbucni în lacrimi şi nici nu se răsti la el. În schimb, se simţi cuprinsă brusc de un soi de amorţeală şi nu mai spuse decât:

— Eşti oribil şi te urăsc.

Se întoarse şi o luă din loc, neavând nici cea mai mică idee încotro mergea. Şi nici în ziua de azi nu-şi dădea seama cum se întorsese la casa bunicilor.

2

Paradoxul e următorul: trebuie să presupun, de dragul propriei mele sănătăţi mintale, că înnebunesc.

Altfel, care e alternativa? Alternativa e să cred că lucrul pe care l-am văzut alaltăieri seară era real. Iar dacă mi-aş permite să cred aşa ceva, bineînţeles că oroarea acestui fapt m-ar face totodată să-mi pierd minţile. Cu alte cuvinte, sunt prinsă în capcană. Prinsă în capcana a două opţiuni, a două cărări care duc amândouă la nebunie.

E liniştea. Tăcerea şi spaţiul gol. Asta m-a adus aici. Nu mi-ar fi trecut niciodată prin cap că tocmai în inima unui oraş atât de mare ca acesta ar putea să se găsească o casă învăluită într-o asemenea tăcere. Sunt, bineînţeles, săptămâni de când tot încerc să mă obişnuiesc cu zgomotele bărbaţilor care muncesc afară, dedesubt, săpând, săpând, săpând. Dar asta aproape că s-a terminat acum, iar noaptea, după ce ei pleacă acasă, se lasă tăcerea. Ăsta e momentul când imaginaţia mea preia controlul (chiar este doar imaginaţia mea, trebuie să mă cramponez de acest gând), iar pe întuneric şi în tăcere încep să cred că aud lucruri: alte zgomote. Hârşâituri, foşnete. Mişcări în măruntaiele pământului. Cât despre ce-am văzut alaltăieri noaptea, a fost o apariţie trecătoare, de doar câteva secunde, o perturbare a umbrelor dese din fundul grădinii, iar pe urmă o imagine mai limpede a lucrului în sine, a creaturii, dar e cu neputinţă să fi fost aievea. Imaginea nu poate să fi fost altceva decât o amintire, revenită ca să mă bântuie, şi de aceea am hotărât să-mi revizitez acum amintirea, să văd ce pot să aflu de la ea, să desluşesc mesajul pe care-l poartă.

Dar pun mâna pe pix şi dintr-un alt motiv întemeiat, un motiv destul de obişnuit, şi anume fiindcă sunt plictisită, şi tocmai plictiseala asta – insist, plictiseala asta şi nimic altceva – mă scoate din minţi, provocându-mi halucinaţiile astea prosteşti. Am nevoie de o sarcină, de o ocupaţie (bineînţeles, m-am gândit că o s-o găsesc lucrând pentru familia asta, dar până acum a fost o slujbă stranie, destul de diferită de aşteptări). Şi am decis că sarcina asta o să fie să scriu ceva. N-am mai încercat să scriu ceva serios din primul an de la Oxford, cu toate că Laura mi-a spus, chiar înainte să plece, că trebuie să-i dau înainte cu scrisul, că îi plăcea, că i se părea c-aş avea talent. Ceea ce a însemnat enorm, venind din partea ei. A însemnat totul.

Tot Laura mi-a spus că era foarte important să fii organizată când scrii. Că trebuia să începi cu începutul şi să spui totul în ordine. Probabil că aşa cum a făcut ea când mi-a spus povestea soţului ei şi a Grădinii de cristal. Însă deocamdată se pare că nu prea mă pricep să-i ascult sfatul.

În regulă. O să pun capăt divagaţiilor ăstora şi o să încerc să scriu povestea unei alte vizite la Beverley, ca să stau cu bunicii, în vara lui 2003. O vizită pe care de data asta n-am mai făcut-o cu fratele meu, ci cu Alison, draga mea prietenă Alison, pe care am regăsit-o în sfârşit, după distanţa misterioasă a atât de multor ani, reînnodând firul preţioasei noastre prietenii. Aceasta e de fapt povestea noastră, povestea felului cum ne-am apropiat pentru prima dată, înainte ca anumite forţe stranii – ca să nu spun ridicole – să intervină şi să ne despartă. Şi e de asemenea povestea lui…

Dar nu, încă nu am voie să dezvălui prea multe. Să ne întoarcem la început de tot.

3

Cadavrul doctorului David Kelly, inspectorul pentru armament al Naţiunilor Unite, a fost descoperit de poliţia din Oxfordshire la ora 8:30 în dimineaţa zilei de vineri, 18 iulie 2003. Cadavrul a fost găsit în pădurile de pe Harrowdown Hill, la mai puţin de un kilometru şi jumătate nord de satul Longworth, într-un loc accesibil doar cu piciorul, unde se ştia că doctorul Kelly se mai plimba uneori după-amiaza. Autorităţile au anunţat în scurt timp că fusese vorba de o sinucidere.

Moartea lui a stârnit un interes public uriaş. Pregătind Anglia pentru rolul de susţinător al invaziei Statelor Unite în Irak, Tony Blair încercase să convingă poporul englez că regimul lui Saddam Hussein reprezenta o ameninţare semnificativă la adresa siguranţei naţionale. Guvernul pregătise un dosar care includea afirmaţia că Saddam Hussein deţinea arme de distrugere în masă şi că acestea puteau fi orientate spre Regatul Unit într-un interval de maximum patruzeci şi cinci de minute. După o întrevedere cu doctorul Kelly, un jurnalist de la BBC difuzase un raport în care sugera că afirmaţia era nerealistă şi că dosarul însuşi fusese „cosmetizat“ ca să ofere argumente pentru declanşarea războiului. Convingerea larg răspândită că sursa raportului era cel mai important inspector internaţional în domeniul armamentului pe care-l avea Anglia l-a transformat dintr-odată pe doctorul Kelly într-o figură controversată şi incomodă politic.

Nu-mi dau seama de ce mă gândesc atât de des la moartea lui David Kelly. Pot doar să presupun că din cauză că, la vârsta de zece ani, a fost prima ştire de interes naţional care mi-a rămas în minte. Şi poate şi din cauză că evoca o imagine atât de puternică şi de şocantă: singurătatea morţii lui, cadavrul descoperit după atât de multe ore în pădurea izolată, tăcută şi nevizitată. Sau poate din cauza felului cum au reacţionat bunica şi bunicul, a felului cum au spus pe şleau că nu era o moarte obişnuită, că o să aibă consecinţe, că o să provoace unde de nelinişte şi de neîncredere în toată ţara. Că din ziua aceea Anglia o să fie un alt fel de loc: tulburat, bântuit.

Am auzit pentru prima dată povestea la ştirile de la ora şase, în ziua când am sosit cu Alison la Beverley. Nu eram de mult acolo. Bunicul venise să ne ia cu maşina din Leeds şi ne luaserăm un rămas-bun înlăcrimat şi temător de la mamele noastre, care aveau să plece şi să prindă împreună un avion în cursul serii. Întorcându-ne acasă la bunici, Alison şi cu mine urcaserăm în dormitorul în care stătusem deja de atâtea ori, uneori singură, alteori cu fratele meu. Scoaterea lucrurilor din bagaje a durat doar două minute; apoi Alison a ieşit în grădină şi în scurtă vreme am coborât cu gândul s-o urmez, dar pesemne că mai întâi am băgat capul în sufragerie ca să-i întreb ceva pe bunica şi bunicul, şi acela a fost momentul când am fost distrasă de ştiri. Amândoi erau absorbiţi cu totul de televizor şi, în mod normal, când vedeam adulţi purtându-se aşa, îi lăsam în pace, însă de data asta ştirea la care se uitau avea ceva care mi-a atras atenţia. Am mai făcut doi-trei paşi în sufragerie şi m-am aşezat pe canapea lângă bunica, aproape fără ca ea să observe că eram acolo. La televizor, reporterul vorbea cu un glas de rău augur pe fundalul unor imagini filmate din elicopter ale unui petic înverzit şi împădurit de peisaj englezesc de ţară. Pe ecran şi în cameră era o atmosferă cum nu mai întâlnisem (sau cel puţin observasem) până atunci: încordată, curioasă, plină de şoc şi de teamă. Am stat în tăcere şi m-am uitat, fără să înţeleg mare lucru, în afară de faptul că murise un bărbat, un doctor care trăise în Oxfordshire şi care avea ceva de-a face cu Irakul şi cu armele, şi toţi erau foarte abătuţi şi îngrijoraţi pe chestia asta.

Când s-a terminat reportajul, bunicul s-a întors spre bunica şi a spus:

— Păi, cam asta a fost, nu? Acum are mâinile mânjite de sânge.

Bunica n-a comentat. S-a ridicat – un proces lent şi solicitant – şi şi-a târşâit picioarele până în bucătărie. M-am ridicat şi m-am dus după ea.

— Ce-nseamnă asta? am întrebat.

Tocmai se întindea spre bufet, căutând nişte conserve de ceva.

— Ce anume, scumpo? a spus, întorcându-se.

— Ce-a zis bunicul. Despre cine vorbea?

A ţâţâit din buze şi şi-a văzut de ale ei.

— A, e bine să nu-l bagi în seamă. Mereu face pe deşteptul.

N-a fost un răspuns prea satisfăcător, dar până s-o rog să vorbească mai pe şleau, bunicul a intrat valvârtej în bucătărie, mormăind cuvinte de reproş:

— De ce nu mi-ai zis că pui de ceai? Ştii că asta e treaba mea. N-ai voie să le laşi pe fete să te obosească.

S-a întors spre el şi a spus:

— De câte ori să-ţi mai zic? Nu mă simt obosită.

— Puţin îmi pasă, a spus bunicul. Trebuie s-o iei uşor. Dă-mi voie.

I-am lăsat să se hârâie şi m-am dus s-o chem pe Alison din grădină, iar pe urmă am stat toţi patru la masa din bucătărie şi am mâncat sardine şi roşii cu pâine prăjită. Bunicul părea iritat şi nu vorbea mult. Eu încă mă gândeam la povestea de la ştiri, despre doctorul mort care fusese găsit rezemat de un copac în Oxfordshire, pe unde-o mai fi fost şi asta. Şi la remarca bunicului despre celălalt bărbat necunoscut, care se mânjise cu sânge pe mâini. Totul era foarte tulburător şi misterios. Din cauza asta, singurele care vorbeau erau bunica şi Alison. Bunica a întrebat-o ce voia să facă săptămâna viitoare, iar Alison a spus că nu prea se gândise şi că oricum n-avea importanţă.

— Sper să nu ţi se pară prea linişte aici, atâta tot, a zis bunica. Nu mai eşti în oraşul ăla mare al vostru, să ştii.

Prin „oraşul ăla mare“ voia să spună Leeds, pe care părea să şi-l închipuie întotdeauna ca pe o metropolă forfotitoare, cu toate că partea în care locuiam Alison şi cu mine nu era deloc aşa.

Câteva minute mai târziu, după ce ieşiserăm amândouă în grădină, Alison m-a întrebat:

— Bun, şi totuşi ce facem aici o săptămână? Nu vreau să-ţi jignesc bunicii, dar mi se par un pic cam… bătrâni?

— Nu ştiu, am zis, ridicând din umeri. Găsim noi ceva. În apropiere e o mlaştină mare, cu păduri, copaci şi toate alea.

Alison n-a părut impresionată.

— A, şi avem şi-o bibliotecă.

— O bibliotecă? Grozav. Citim toată săptămâna.

— Pun pariu că au şi CD-uri şi alte chestii.

Alison începea să mă irite. La urma urmelor, îi făceam un hatâr invitând-o aici. Nici măcar nu se număra printre cele mai bune prietene de la şcoală.

— În şopronul ăla ce e? a întrebat ea.

— Hai să mergem să vedem.

Am petrecut câteva minute cotrobăind prin lucrurile din şopronul mic al bunicului, dar recolta a fost slabă. Am găsit o bâtă de crichet şi câteva mingi de tenis foarte vechi, şi tocmai eram pe punctul să ridic de jos, dintr-unul din colţurile cele mai îndepărtate, ceva ce mi se păruse a fi o coardă de sărit, când am văzut ceva, am scos un ţipăt şi am dat fuga înapoi afară.

— Ce s-a-ntâmplat? m-a întrebat Alison, apropiindu-se de mine.

— E plin de păianjeni acolo. Nu pot să-i sufăr.

— Zău? Şi de ce sunt atât de fioroşi?

— N-ai auzit de arahnofobie? am întrebat.

Nu cred că Alison auzise. A spus doar:

— Eşti la fel de dusă ca maică-mea. Şi ea o ia razna când vede un păianjen, mai ales unul mare. Odată chiar a leşinat. De-adevăratelea.

Era limpede că ăsta i se părea un comportament de toată jena, deşi, de fapt, aveam toată compasiunea pentru mama ei. Nevrând să mă mai gândesc la asta, m-am uitat în jur şi-am zis:

— Crezi că putem să se suim în copacul ăla?

Ne-am îndreptat spre fundul grădinii ca să-i aruncăm o privire. Mi-am dat seama, între timp, că deşi casa bunicilor nu arăta foarte impresionant din faţă, grădina din spate era de fapt destul de mare. Gazonul era pe două niveluri, fiecare cu o pantă uşoară, aşa că peticul de sol din care creştea copacul era el însuşi destul de ridicat, aproape la acelaşi nivel cu etajul casei.

Nu ştiu de ce propusesem să ne suim în copac. Acasă, îmi plăcea să împrumut cărţi destul de vechi pentru copii de la bibliotecă – genul de poveşti în care copiii din clasa de mijloc alergau de capul lor în peisajul rural, organizând picnicuri, construind ascunzişuri şi găbjindu-i pe borfaşii de prin partea locului, dacă tot erau în zonă. Copacii, în universul acela, erau sortiţi căţăratului. Aşa că lui Alison şi mie nu ne rămânea decât să ne căţărăm în ăsta. Era un prun (mi-a spus bunica mai târziu) şi avea o mulţime de crengi care păreau solide şi apropiate de pământ, dar chiar şi aşa, pentru doi copii de oraş ca Alison şi ca mine, care trăiserăm amândouă în locuri unde nu existau grădini, perspectiva era descurajatoare.

Alison s-a urcat prima şi a părut să rezolve repede căţăratul, ajungând până la o ramură aflată cam la trei sferturi de vârful copacului. După câteva secunde de ezitare, m-am căţărat anevoie după ea.

— E ca lumea, a spus ea, pe când stăteam împreună pe creangă şi ne inspectam noul domeniu.

De aici vedeam bine grădinile învecinate, ba chiar întregul cartier. Grădini la fel de îngrijite ca a bunicilor se întindeau în toate părţile: peluze bine întreţinute, heleşteie cu nuferi, mobilier de grădină – toate vorbind de aceeaşi viaţă modestă, comodă, neaventuroasă. În curtea vecină, o pereche cam de aceeaşi vârstă cu bunica şi bunicul stăteau la o masă de grădină din plastic alb, bând pahare de vin alb şi ciugulind dintr-un bol plin cu chipsuri Pringles. Şi-au ridicat privirile spre noi şi Alison le-a făcut veselă cu mâna, strigând „Salutare!“. Bărbatul s-a mulţumit să-i întoarcă privirea, dar femeia şi-a ridicat paharul, răspunzând prudentă la salut.

Nu ştiu cât am stat acolo. Era frumos. Era o seară de iulie lungă, caldă şi blândă, şi cred c-am fi fost în stare să rămânem acolo până a doua zi. După o vreme Alison s-a uitat la ceas.

— Mamele noastre o să decoleze peste-un minut, a spus ea.

— Vreţi tort, fetelor?

Era bunica, strigând de la uşa din spate a casei. Am coborât prima din copac, încet şi cu băgare de seamă. Alison, în schimb, a încercat să sară de la doi metri şi a aterizat forţându-şi piciorul stâng.

— Au! Futu-i! La dracu’!

Am privit-o uimită şi roşind. Nu mi-ar fi dat prin cap într-un milion de ani să cutez să rostesc cuvântul cu „f“, nici dacă n-ar fi fost picior de adult prin preajmă. Dar nu era momentul să mă gândesc la vorbirea manierată. Alison părea să aibă dureri mari. La început nici n-a putut să se ridice.

— Mă duc după bunica.

Am alergat înăuntru şi m-am întors cu amândoi bunicii. Am ajutat-o cu toţii pe Alison să se ridice, iar apoi ea a şchiopătat până-n casă, sprijinindu-se de umerii noştri.

— Pantalonii jos, a zis bunica pe când Alison se lăsa pe unul dintre scaunele din bucătărie, strâmbându-se de durere. Ia să vedem ce-i cu tine.

Bunicul se afera undeva în spate, dar bunica s-a uitat la el şi i-a transmis un „ieşi afară!“ din priviri. Cum el nu se prindea, i-a spus:

— Hai, Jim, pleacă de-aici.

Văzând-o pe Alison că-şi dă blugii jos, bunicul a înţeles în sfârşit.

— Mă duc să… să iau o gură de aer, cred, a mormăit el.

Bunica s-a uitat atent la piciorul lui Alison, dar nu prea a văzut nimic în neregulă.

— Păi, n-ai nici o vânătaie, a spus ea. Şi nici zgârieturi nu văd. Totuşi ai o mică umflătură aici.

A pus un deget pe piciorul lui Alison, chiar deasupra genunchiului, şi a apăsat uşor.

Alison a tresărit din nou.

— O am de mai de mult, a zis ea. Nu cred că-i mare lucru.

Bunica a dat cu o alifie pe umflătură, iar după aceea Alison a hotărât că-i ajunsese statul în sânul naturii şi a rămas înăuntru, să se uite la televizor. Am ieşit din nou în grădină şi l-am găsit pe bunicul vorbind peste gard cu vecinul de alături, cel a cărui soţie ne făcuse cu mâna.

— Bună, a spus bărbatul roşu la faţă şi cu părul alb, privindu-mă afabil. Eşti Rachel, nu?

— Ba da.

— Te ţin minte de când ai venit ultima oară. Aoleu, da’ ştiu c-ai crescut, nu glumă.

— Mulţumesc, am spus, din moment ce se dorea a fi un compliment.

— Iar de data asta, a zis bărbatul, văd că ţi-ai adus şi o mică prietenă negresă.

Asta chiar că mi-a luat piuitul. Nu mi-ar fi trecut prin cap s-o descriu pe Alison în felul ăsta, şi de fapt nu mai auzisem pe nimeni aducându-i în discuţie culoarea pielii. Tot ce-am putut să fac, cam ca proasta, a fost să mai spun o dată „mulţumesc“ şi să mă întreb de ce-mi zâmbea bărbatul ăsta ciudat cu atâta amabilitate.