W. Somerset Maugham, Up at the Villa

Copyright © by The Royal Literary Fund

© 2008, 2017 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba românã

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6900-4

ISBN PDF: 978-973-46-6901-1

ISBN print: 978-973-46-6813-7

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: Frank Duveneck (1848-1919), Vila Castellani, Belloguardo, 1886-1887

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Romancier, dramaturg și autor de proză scurtă, W(ILLIAM) SOMERSET MAUGHAM (1874-1965) este unul dintre cei mai cunoscuți scriitori britanici ai secolului XX. Studiază literatura și filozofia la Universitatea din Heidelberg, apoi medicina la Londra. În 1917, în timpul Revoluției Ruse, între-prinde activități de spionaj în Rusia pentru British Intelligence, experiență reflectată mai tîrziu în volumul de povestiri Ashenden sau agentul britanic (1928), considerat piatra de temelie a literaturii de spionaj contemporane, care i-a influențat pe maeștrii genului – Graham Greene, John Le Carré sau Ian Fleming. Debutează cu romanul Liza din mahalaua Lambeth (1897; Polirom, 2011), urmat de Robie (1915; Polirom, 2008), care îi aduce un succes fulgerător, Luna și doi bani jumate (1919; Polirom, 2013), Vălul pictat (1925; Polirom, 2005, 2011), Plăcerile vieții (1930; Polirom, 2006, 2015), Vila de pe colină (1941), Tăișul briciului (1944), Catalina (1948; Polirom, 2011). Celebrele sale povestiri, reunite în volume precum A tremurat o frunză (1921) sau Șase poves-tiri la persoana întîi singular (1931), considerate capodopere ale literaturii engleze, au inspirat nu-meroase ecranizări. În 1947 se instituie Somerset Maugham Award, premiu care se acordă anual unui autor britanic sub treizeci și cinci de ani.

1

Vila se afla pe vîrful unei coline. De pe terasa din fața ei se vedea o priveliște magnifică a Florenței; în spate era o grădină veche, cu puține flori, însă cu arbori frumoși, garduri vii, alei cu iarbă și o peșteră artificială în care apa curgea în cascadă cu un sunet cristalin, ca dintr-un corn al abundenței. Casa fusese construită în secolul al XVI-lea de un nobil florentin, ai cărui urmași săraci au vîndut-o unor englezi; aceștia i-au închiriat-o pentru o vreme lui Mary Panton. În ciuda faptului că încăperile erau largi și înalte, casa nu era mare, iar ea se descurca de minune cu cei trei servitori lăsați de proprietari. Casa era sumar mobilată, cu piese de mobilier elegante și vechi, și avea un aer anume; și deși nu exista încălzire centrală, drept pentru care fusese îngrozitor de frig la sosirea ei, spre sfîrșitul lunii martie, proprietarii, familia Leonard, instalaseră băi și casa era suficient de confortabilă pentru a se putea locui în ea. Acum era luna iunie și Mary își petrecea cea mai mare parte a zilelor, cînd se afla acasă, pe terasa de pe care se zăreau domurile și turnurile Florenței sau în grădina din spatele vilei.

În primele săptămîni ale șederii sale, Mary a petrecut mult timp admirînd atracțiile turistice; și-a ocupat cîteva dimineți plăcute la Uffizi și la Bargello. A vizitat bisericile și s-a plimbat la întîmplare pe străzile vechi, însă acum mergea rareori pînă în Florența, numai atunci cînd ieșea să ia cina cu prietenii. Era mulțumită să-și petreacă timpul prin grădină și citind cărți, iar dacă voia să iasă, prefera să se urce în Fiatul ei și să exploreze ținutul dimprejur. Nimic nu ar fi putut fi mai fermecător, cu inocența lui sofisticată, decît acel peisaj toscan. Cînd pomii erau înfloriți și cînd plopii înfrunzeau, într-o culoare proaspătă încadrată de verdele-gri al măslinilor, Mary își simțea sufletul așa de ușor, cum nu crezuse că avea să mai fie în stare vreodată. După moartea tragică a soțului său, cu un an în urmă, după lunile tulburi în care trebuise să fie în permanență disponibilă în cazul în care avocații, ce încercau să strîngă tot ce mai rămăsese din averea risipită a soțului ei, voiau să o vadă, acceptase cu bucurie invitația familiei Leonard de a locui în bătrîna casă pentru a-și putea odihni nervii și a hotărî ce avea să facă mai departe cu viața ei. După opt ani de trai extravagant și după o căsnicie nefericită, s-a trezit la treizeci de ani cu niște perle frumoase și un venit suficient de mare, dacă ar fi făcut economii, pentru a se întreține singură. Ei bine, situația era mai bună decît păruse la început, cînd avocații, cu figuri mohorîte, îi spuseseră că în urma plății datoriilor se temeau că nu avea să mai rămînă nimic. În acel moment, după ce locuise în Florența două luni și jumătate, simțea că ar fi putut întîmpina cu seninătate chiar și acea perspectivă. Cînd Mary a părăsit Anglia, avocatul, un vechi și bun prieten, i-a mîngîiat mîna.

— Nu ai de ce să-ți faci griji, draga mea, i-a spus el, trebuie doar să-ți recapeți sănătatea și puterea. N-am să spun nimic despre frumusețea ta, pentru că pe ea nu o afectează nimic. Ești o femeie tînără și foarte frumoasă, iar eu nu mă îndoiesc că ai să te căsătorești din nou. Însă data viitoare nu te căsători din dragoste, este o greșeală; căsătorește-te pentru o poziție onorabilă și companie.

Mary a rîs. Avusese o experiență amară și la momentul respectiv nu intenționa să se mai expună vreodată riscurilor unei căsnicii; era ciudat că acum contempla tocmai posibilitatea de a face exact ceea ce o sfătuise bătrînul avocat priceput. Părea de fapt că avea să fie nevoită să ia o decizie chiar în acea după-amiază. Edgar Swift se afla chiar atunci pe drum spre vilă. Telefonase cu un sfert de oră înainte, anunțînd că trebuia să plece pe neașteptate la Cannes pentru a se întîlni cu lordul Seafair și că urma să plece imediat, dar că ținea neapărat să o vadă înainte de a porni. Lordul Seafair era secretarul de stat pentru India, iar această chemare urgentă nu putea însemna decît că lui Edgar avea să-i fie oferită distinsa poziție pe care și-o dorea. Sir Edgar Swift, Cavaler Comandor¹, se afla în Serviciul Indian Civil, așa cum fusese și tatăl lui Mary, și avea o carieră distinsă. Fusese timp de cinci ani guvernator al Provinciilor din Nord-Vest și, într-o perioadă de mari tulburări, a dat dovadă de o diplomație precaută. Și-a încheiat mandatul cu reputația de a fi cel mai capabil om din India. A demonstrat că era un foarte bun administrator; deși ferm, era plin de tact, iar dacă era chibzuit, atunci era și generos, și moderat. Atît hindușii, cît și musulmanii îl plăceau și aveau încredere în el. Mary îl cunoștea de o viață întreagă. Cînd murise tatăl ei, încă de tînăr, ea și mama sa s-au întors în Anglia, iar Edgar Swift, ori de cîte ori se întorcea acasă în permisie, își petrecea mare parte din timp cu ele. Cît a fost copilă, Edgar o ducea la spectacole de pantomimă sau la circ. Cît a fost adolescentă, mergea cu ea la filme sau la teatru; îi trimitea cadouri de ziua ei și de Crăciun. Cînd avea nouăsprezece ani, mama ei i-a spus:

— Nu aș petrece prea mult timp cu Edgar dacă aș fi în locul tău, scumpo. Nu știu dacă ți-ai dat seama, dar e îndrăgostit de tine.

Mary a rîs.

— E bătrîn.

— Are patruzeci și trei de ani, i-a răspuns mama ei cu acreală.

Însă el i-a dăruit niște smaralde indiene superbe cînd, doi ani mai tîrziu, ea s-a căsătorit cu Matthew Panton; cînd și-a dat seama că era nefericită în căsnicie, a fost nespus de bun. La finalul mandatului de guvernator s-a întors la Londra și, aflînd că Mary era în Florența, a călătorit pînă la ea pentru a-i face o scurtă vizită. Rămăsese acolo săptămîni în șir, iar ea ar fi trebuit să fie cu totul naivă ca să nu-și dea seama că aștepta momentul potrivit pentru a o cere în căsătorie. De cîtă vreme era îndrăgostit de ea? Dacă stătea să se gîndească la trecut, Mary credea că sentimentele lui existau încă de cînd ea avea cincisprezece ani, cînd el se întorsese acasă în permisie și nu o mai găsise copilă, ci tînără domnișoară. Era chiar înduioșătoare acea fidelitate îndelungată. Și, bineînțeles, era o mare diferență între tînăra de nouăsprezece ani și bărbatul de patruzeci și trei de ani pe de o parte și, pe de altă parte, femeia de treizeci de ani și bărbatul de cincizeci și patru. Incompatibilitatea părea mai puțin gravă. Iar el nu mai era un funcționar civil necunoscut în India, ci un om important. Era absurdă presupunerea că guvernul s-ar fi putut lipsi de serviciile lui – era evident că avea să dețină funcții din ce în ce mai importante. Mama lui Mary murise și ea între timp, lăsînd-o fără nici o altă rudă; nu mai era nimeni la care să țină la fel de mult ca la Edgar.

— Tare aș vrea să mă pot hotărî, spuse Mary.

Edgar avea să sosească în scurtă vreme. Ea se întreba dacă ar fi trebuit să-l primească în salonul vilei, pomenit în ghidurile turistice datorită frescelor din perioada de început a operei lui Ghirlandaio, cu impunătoarea sa mobilă din perioada Renașterii și candelabre magnifice; însă era o cameră formală, somptuoasă, iar Mary simțea că salonul ar fi dat situației o solemnitate stingheră. Ar fi fost mai bine să-l aștepte pe terasă, unde îi plăcea să-și petreacă serile, bucurîndu-se de priveliștea de care nu se sătura niciodată. Părea un pic mai lejer. Dacă el chiar avea s-o ceară în căsătorie, ei bine, ar fi mai simplu pentru amîndoi ca totul să se petreacă în aer liber, la o ceașcă de ceai, în timp ce ea ronțăie un fursec. Decorul era cu adevărat romantic și deloc plictisitor. Împrejur erau portocali și jardiniere de marmură pline cu flori colorate. Terasa era protejată de o veche balustradă de piatră pe care se aflau, din loc în loc, vase mari de piatră; la fiecare capăt al balustradei se afla cîte o statuie ciobită, înfățișînd un sfînt baroc.

Mary se așeză într-un fotoliu de grădină și îi spuse Ninei, menajera, să aducă ceaiul. Un alt fotoliu îl aștepta pe Edgar. Pe cer nu se vedea nici urmă de nor, iar orașul de la poalele colinei, în depărtare, era scăldat în lumina strălucitoare a după-amiezii de iunie. Mary auzi o mașină. Cîteva clipe mai tîrziu, Ciro, servitorul familiei Leonard și soțul Ninei, îl introduse pe Edgar pe terasă. Înalt și uscățiv, în costumul lui perfect croit, el arăta și atletic, și distins în același timp. Chiar dacă nu l-ar fi cunoscut, Mary ar fi ghicit că era un minunat jucător de tenis, un bun călăreț și un excelent țintaș. Scoțîndu-și pălăria, își etală părul des, negru și ondulat, de-abia atins de nuanțe argintii. Chipul lui era bronzat de soarele Indiei – un chip blînd, cu bărbie puternică și un nas acvilin; ochii căprui, sub sprîncenele bogate, erau adînci și ageri. Cincizeci și patru de ani? Nu arăta nici cu o zi mai bătrîn de patruzeci și cinci. Un bărbat chipeș, în floarea vîrstei. Avea o atitudine demnă, fără a fi arogant. Inspira încredere. Era un ins pe care nici o piedică nu l-ar fi luat prin surprindere și nici un accident nu l-ar fi descumpănit. Nu pierdea timpul cu vorbărie fără rost.

— Seafair mi-a telefonat azi-dimineață și mi-a oferit postul de guvernator al Bengalului. Au hotărît că, avînd în vedere situația, nu ar fi potrivit să aducă un om din Anglia care ar fi trebuit să se obișnuiască întîi cu condițiile înainte de a fi de folos, ci pe cineva care le cunoaște deja.

— Desigur, ai acceptat.

— Sigur că da. Este poziția pe care mi-am dorit-o cel mai mult.

— Mă bucur tare mult.

— Dar sînt foarte multe lucruri de discutat și am făcut pregătirile pentru a merge la Milano în seara asta și a lua avionul pînă la Cannes. Am să lipsesc două sau trei zile – nu-mi face nici o plăcere, dar Seafair a ținut neapărat să ne întîlnim.

— E perfect normal.

Un zîmbet plăcut înflori pe buzele lui subțiri și ferme, iar ochii îi luceau, privind-o cu blîndețe.

— Știi, draga mea, postul pe care îl voi ocupa este foarte important. Dacă voi avea succes, va fi una dintre cele mai mari realizări ale mele. Presupune multă muncă și multă responsabilitate. Însă îmi place. Desigur, are și compensații. Guvernatorul Bengalului trăiește pe picior mare și îndrăznesc să-ți spun că lucrul ăsta mă atrage. Guvernatorul locuiește într-o casă minunată, aproape un palat. Va trebui să mă implic mult în viața socială.

Mary își dădea seama de turnura conversației, însă îl privea cu un zîmbet luminos și înțelegător, ca și cînd n-ar fi știut care îi sînt intențiile. Era entuziasmată.

— Desigur, un bărbat ar trebui să aibă o soție cînd deține un astfel de post, continuă el. E foarte dificil pentru un burlac.

Ochii ei erau fermecător de inocenți cînd îi răspunse:

— Sînt sigură că multe femei atrăgătoare ar fi fericite să împărtășească această viață strălucitoare.

— Nu am trăit în India aproape treizeci de ani fără a se trezi în mine o bănuială legată de adevărul vorbelor tale. Din nefericire, există o singură femeie pe care mi-aș putea dori să o am alături.

Acum avea să sosească întrebarea. Ar fi trebuit oare să spună da sau nu? O, Doamne, era așa de dificil să se hotărască. El îi aruncă o privire oarecum vicleană.

— Îți spun ceva nou dacă îți declar că sînt îndrăgostit pînă peste cap de tine încă de cînd erai o puștoaică tunsă scurt?

Ce-ar fi putut să răspundă? Mary rîse luminos.

— O, Edgar, ce prostioare vorbești.

— Ești cea mai frumoasă ființă pe care am văzut-o vreodată și cea mai fermecătoare. Sigur, știam că nu am nici o șansă. Eram cu douăzeci și cinci de ani mai în vîrstă decît tine. De-o seamă cu tatăl tău. Cred că atunci cînd erai copilă mă priveai ca pe un demodat amuzant.

— Niciodată, strigă Mary – nu cu totul sinceră.

— În orice caz, cînd te-ai îndrăgostit, a fost normal să o fi făcut de cineva din generația ta. Te rog să mă crezi că atunci cînd mi-ai scris anunțîndu-mă că te vei căsători, am sperat sincer că vei fi fericită. M-am simțit groaznic cînd am aflat că nu a fost așa.

— Poate că Mattie și cu mine eram prea tineri pentru căsnicie.

— A trecut mult timp de atunci. Mă întreb dacă acum diferența dintre vîrstele noastre ți se pare la fel de importantă ca atunci.

Era atît de dificil să răspundă la această întrebare, încît Mary se gîndi că ar fi fost mai bine să nu spună nimic și să-l lase pe el să continue.

— Întotdeauna am avut grijă să mă mențin în formă, Mary. Nu-mi simt vîrsta. Însă cel mai grav e că trecerea anilor n-a avut nici un efect asupra ta în afară de a te face mai frumoasă ca niciodată.

Mary zîmbi.

— Ești oare puțin emoționat, Edgar? Asta este o ipostază în care nu mă așteptam să te văd. Pe tine, bărbatul de fier.

— Ești un mic monstru. Dar adevărul este că ai dreptate, sînt emoționat; iar în ceea ce privește bărbatul de fier, nimeni nu știe mai bine decît tine că în mîinile tale nu am fost niciodată decît o bucată de lut.

— Am dreptate crezînd că mă ceri în căsătorie?

— Da. Este un șoc sau o surpriză?

— Cu siguranță nu este un șoc. Știi, Edgar, țin foarte mult la tine. Cred că ești cel mai minunat bărbat pe care l-am cunoscut vreodată. Sînt flatată că vrei să te căsătorești cu mine.

— Atunci ești de acord?

În inima ei era un sentiment ciudat de neliniște. Edgar era, fără îndoială, foarte chipeș. Ar fi fost încîntător să fie soția guvernatorului Bengalului, să ducă un trai grandios și să aibă asistenți personali care să-i îndeplinească poruncile.

— Spui că vei fi plecat două sau trei zile?

— Cel mult trei. Seafair trebuie să se întoarcă la Londra.

— Vei aștepta răspunsul meu pînă te întorci?

— Sigur că da. În situația de față cred că este cît se poate de rezonabil. Sînt sigur că e mult mai bine să îți cunoști sentimentele și cred că, dacă ai fi știut fără urmă de îndoială că răspunsul e nu, nu ar mai fi trebuit să te gîndești.

— E adevărat, zîmbi Mary.

— Atunci vom lăsa lucrurile așa. Mă tem că trebuie să plec acum, dacă nu vreau să pierd trenul.

Merse cu el pînă la taxi.

— Apropo, i-ai spus prințesei că nu vei mai putea ajunge în seara asta?

Amîndoi fuseseră invitați în acea seară la o cină dată de bătrîna prințesă San Ferdinando.

— Da, răspunse Edgar, i-am telefonat și i-am spus că sînt silit să părăsesc Florența cîteva zile.

— I-ai spus și motivul?

— Știi ce tirană poate fi, zîmbi el cu indulgență. M-a făcut cu ou și cu oțet că am lăsat-o baltă în ultimul moment, iar în cele din urmă a trebuit să mărturisesc adevărul.

— Ei bine, va găsi ea pe cineva care să-ți ia locul, răspunse Mary.

— Sper că îl vei lua pe Ciro cu tine, eu neputînd să vin să te conduc acasă.

— Nu am cum. I-am spus lui Ciro și Ninei că pot ieși în oraș.

— Cred că e groaznic de periculos să conduci noaptea singură pe drumurile astea pustii. Dar vei respecta promisiunea pe care mi-ai făcut-o, nu-i așa?

— Ce promisiune? A, revolverul. E total ridicol, drumurile Toscanei sînt la fel de sigure ca acelea din Anglia. Dar, dacă te face să te simți mai bine, am să-l iau cu mine în seara asta.

Știind cît îi plăcea lui Mary să se plimbe singură cu mașina pe drumurile de țară și avînd, ca toți britanicii, convingerea că străinii sînt cît se poate de periculoși, Edgar insistase să-i împrumute un revolver și obținuse din partea ei promisiunea că avea să-l ia cu ea ori de cîte ori mergea mai departe de Florența.

— Ținutul este plin de muncitori muritori de foame și refugiați săraci, spuse el. Nu voi avea nici o clipă de liniște dacă nu voi ști că te poți apăra în cazul în care este nevoie.

Servitorul ajunsese la taxi pentru a-i deschide portiera. Edgar scoase o bancnotă de cincizeci de lire din buzunar și i-o dădu.

— Uite, Ciro, am să plec pentru cîteva zile. N-o să pot veni în seara asta s-o iau pe signora. Ai grijă să ia revolverul cînd pleacă. Mi-a promis că-l va lua.

— Prea bine, signore, răspunse bărbatul.

1. Una dintre cele trei clase de membri din cadrul Ordinului Stelei Indiei, fondat de regina Victoria în anul 1861. Această distincție nu a mai fost acordată de la independența Indiei, în anul 1947. (n.t.)