James Bowen, A Gift from Bob

Copyright © James and Bob Ltd and Connected Content Ltd, 2014

All rights reserved

© 2017 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6658-4

ISBN PDF: 978-973-46-6659-1

ISBN print: 978-973-46-6562-4

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © Clint Images

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

JAMES BOWEN s-a născut în 1979, în Surrey, iar în prezent trăieşte în Londra. În copilărie, după divorţul părinţilor, se mută pentru mai mulţi ani în Australia. Revine în Marea Britanie în 1997, însă curînd ajunge să trăiască pe străzi. În încercarea de a se desprinde de realitatea debusolantă, devine dependent de heroină. Va intra apoi, în 2007, într-un program guvernamental de ajutorare a dependenţilor de droguri. În aceeaşi perioadă, în adăpostul în care locuia găseşte un motan, pe care îl botează Bob, după un personaj din filmul Twin Peaks. Cei doi rămîn împreună şi, treptat, vor deveni cunoscuţi de călătorii autobuzului 73, apoi de întreaga Londră, prin filmuleţe postate pe YouTube. Între timp, James a renunţat la programul ce-l ajuta să scape de dependenţa de heroină şi spune că tot ce i s-a întîmplat bun în viaţă i se datorează motanului Bob, prietenul său.

„Poate că, s-a gândit Grinch, Crăciunul nu se cumpără la magazin.“

Dr. Seuss

„Timpul petrecut alături de pisici nu e niciodată irosit.“

Sigmund Freud

Prolog

Londra
decembrie 2013

Mai erau câteva săptămâni bune până la Crăciun, dar la hotelul elegant de lângă Trafalgar Square petrecerea era deja în toi. Sala de festivități imensă, tapetată cu oglinzi, zumzăia; erau, cu siguranță, mai bine de două sute de persoane care se plimbau de colo-colo, sporovăind și râzând. O mică armată de ospătari și ospătărițe, îmbrăcați cu toţii elegant, forfoteau cu tăvi cu șampanie, vin și minisendvișuri apetisante. Toată lumea era într-o dispoziție de sărbătoare. Întâlnirea de la ora prânzului fusese organizată de una dintre cele mai mari edituri din Londra și ici şi colo zăreai autori celebri. Când şi când observam câte un chip care mi se părea cunoscut, îmi dădeam seama că-l văzusem la televizor sau prin vreun ziar.

Dacă judecai după cum se salutau, cu îmbrățișări și sărutări pătimaşe, mulți dintre petrecăreți erau prieteni vechi. Eu, în schimb, nu cunoșteam aproape pe nimeni. O parte din mine se simțea ca un musafir nepoftit, ca și cum aș fi fost, cumva, un impostor. Doar că nu eram.

Pentru început, invitația din carton auriu, în relief, pentru mine și „încă unul“ se afla încă în buzunarul jachetei mele de piele, unde aveam de gând s-o păstrez drept memento. De asemenea, cu câteva minute înainte, când toată lumea se strânsese în încăpere, amfitrioana petrecerii, directorul companiei, le mulțumise public mai multor autori care înfruntaseră vremea rece ca să fie prezenți. Printre numele pe care le menționase fusese și al meu. Bine, al meu împreună cu „încă unul“ meu din ziua aceea, ca să fiu mai exact.

— Și suntem cu adevărat încântați să-l vedem pe James Bowen, însoțit, desigur, de partenerul său nelipsit, Bob, spusese ea, printre aplauzele puternice.

Toate capetele din încăpere au părut să se întoarcă. Dacă m-ar fi privit cu toții pe mine, aș fi fost copleșit de timiditate, dar, din fericire, n-o făceau. Așa cum mi se întâmpla deseori zilele acelea, toți ochii s-au concentrat, de fapt, într-un punct aflat undeva deasupra umărului meu, la motanul frumos și roșcat care stătea cocoţat acolo, privind drept înainte cu un aer de stăpân, ca un căpitan de galion. El era atracția principală. Ca de obicei.

Nu era deloc exagerat să spun că Bob îmi salvase viața. Când îl întâlnisem, cu șase ani în urmă, nu avea stăpân și zăcea, rănit, pe holul blocului meu din nordul Londrei. Apariția lui a însemnat un moment de cotitură în viața mea zbuciumată. La vremea aceea încercam să-mi revin din dependența de heroină și mă chinuiam să termin un program de tratament cu metadonă. Aveam 28 de ani și-mi petrecusem cea mai mare parte a vieții dormind sub cerul liber sau în adăposturi pentru oamenii străzi. Eram pierdut. Grija pe care i-am purtat-o lui Bob mi-a dat elanul și imboldul de care aveam nevoie ca să-mi schimb viața. Am făcut asta, la început, cântând pe stradă și vânzând revista oamenilor fără adăpost, The Big Issue, dar și renunțând treptat la droguri. Bob era de departe cel mai inteligent și ingenios motan pe care-l cunoscusem. Timpul pe care l-am petrecut împreună pe străzile Londrei a fost plin de întâmplări şi, în același timp, purificator. Cu fiecare zi care trecea, el părea să-mi ofere un sens, un scop în viaţă, companie și, ei bine, un motiv să zâmbesc.

Influența lui a fost atât de mare, încât mi s-a cerut să scriu o carte despre aventurile prin care am trecut împreună. Când a fost publicată, în martie 2012, nu mă așteptasem să se vândă mai mult de vreo sută de exemplare, asta dacă aveam noroc. În schimb, spre imensa mea uimire, devenise bestseller nu numai în Marea Britanie, ci peste tot în lume. Se vânduseră mai mult de un milion de exemplare numai în Marea Britanie. De atunci, am scris încă o carte despre viața mea cu Bob pe străzile Londrei și o carte ilustrată pentru copii, în care-mi imaginam viața lui Bob înainte să ne întâlnim. Chiar succesul acesteia ne câștigase lui Bob și mie invitația la acea petrecere.

După ce s-au încheiat discursurile, petrecerea s-a pornit cu adevărat. Ospătarii s-au purtat minunat cu Bob și mi-au dat vreo două castroane ca să-i pun niște mâncare și lapte special pentru pisici, pe care le adusesem cu mine. Bob avea întotdeauna lipici la oameni și nici azi lucrurile nu stăteau altfel. Petrecăreții veneau neîncetat la noi, vrând să facă o poză cu Bob și să-l salute. Mă felicitau pentru succesul avut și mă întrebau ce planuri am. Pentru prima dată în viață, chiar aveam așa ceva și eram bucuros să le împărtășesc cu ei. Eram mai ales mândru de munca pe care o făceam acum, pentru oamenii fără adăpost și organizații caritabile pentru animale. Simțeam că-i răsplătesc pe cei care-mi oferiseră sprijin atunci când chiar avusesem nevoie. Când lumea mă întreba cum am de gând să-mi petrec Crăciunul, le povesteam cum eu și Bob, împreună cu prietena mea cea mai bună, Belle, ne propuseserăm să mergem la un spectacol frumos în West End, apoi să mâncăm de câteva ori la restaurante elegante.

— Cu siguranță e ceva cu totul diferit de Crăciunurile de acum câțiva ani, mi-a spus o doamnă.

Am zâmbit și am aprobat din cap:

— Doar puțin.

La un moment dat, se formase o adevărată coadă de oameni care-și așteptau rândul să-l cunoască pe Bob. Oricât aș fi încercat, nu reușeam deloc să mă obișnuiesc cu atâta atenție, chiar dacă devenea un lucru banal. Cu câteva zile înainte, de exemplu, îmi petrecusem o zi la un hotel din Londra, unde făcusem un film pentru televiziunea japoneză. În Japonia, am aflat după aceea, se făcea un film în toată regula despre povestea mea împreună cu Bob, iar filmarea făcea parte din acel program televizat. Nu prea reușeam să pricep cum vine asta.

Cu câteva luni înainte, apăruserăm la ITV ca să primim un premiu, în fața a milioane de telespectatori, în cadrul primei difuzări a Premiilor Naționale pentru Animale. În multe feluri, viața mea semăna cu un vis. Făceam aproape zi de zi lucruri care nu mi-aș fi putut închipui că sunt posibile. Simţeam tot timpul nevoia să mi se confirme că totul e real.

Până la urmă, cea mai mare „ciupitură“ de la petrecerea de Crăciun am primit-o chiar la sfârșit. Eram acolo de vreo două ore când petrecerea a început să se destrame. Bob părea, oricum, obosit, așa că eram gata de plecare. Mă așezasem în genunchi ca să-i prind lui Bob lesa pe care o purta când stăteam împreună pe străzi, când mi-am dat seama că cineva stătea în spatele meu.

— Chiar țineam să vin. Crezi că l-ar deranja dacă l-aș saluta repede? a întrebat o voce de femeie.

— Doar o clipă, vă rog, îi aranjez hamul, am spus, întorcându-mă și privind în sus.

Am recunoscut imediat chipul. Era autoarea de cărți pentru copii Jacqueline Wilson, o comoară națională în Marea Britanie și autoare a zeci de cărți clasice pentru copii. Nu prea mi se întâmplă mie să rămân mut, dar atunci mi-a pierit glasul. Eram de-a dreptul buimăcit. Cred că am îngăimat ceva despre cât de mult o admir, ceea ce era adevărat, și despre faptul că Belle e o mare admiratoare a personajului ei cel mai cunoscut, Tracy Beaker, ceea ce era foarte adevărat.

— V-am urmărit povestea și cred că voi doi ați realizat ceva cu adevărat minunat, a spus ea.

Am mai sporovăit puțin în timp ce plecam împreună de la petrecere, până în holul clădirii. A fost ceva cu adevărat emoționant pentru mine. Mă simțisem ca un intrus, ca un uzurpator, dar ea mă făcuse să mă simt la locul meu în acea lume.

Ca de obicei, Bob purta una dintre eșarfele primite în dar de la mulții lui admiratori. Când am ieșit la aerul mohorât de după-amiază, i-am aranjat-o ca să-l protejeze de frig.

— A fost frumos, nu-i așa, prietene? am spus, simțindu-mă binedispus că petrecerea decursese atât de bine.

Așa cum mi se întâmplase de atâtea ori în trecut, străzile Londrei m-au readus cu picioarele pe pământ.

Cerul se întuneca și un vânt tăios bătea dinspre Trafalgar Square, unde se vedea bradul de Crăciun tradițional, uriaș și cu luminile deja aprinse pentru seară.

— Hai, Bob, să luăm un taxi, am spus, îndreptându-mă către piață.

Și lucrul acesta mă făcea să mă ciupesc singur. Ideea de-a urca într-un taxi fusese ceva de neconceput cu nu prea mult timp în urmă. Uneori abia aveam bani de un bilet de autobuz. Nici acum nu mergeam prea des cu taxiul. Mă simțeam mereu vinovat să cheltuiesc bani, chiar și atunci când, ca acum, era un lucru justificat. Fusese o zi plină, Bob era obosit și înfrigurat și trebuia să ne întâlnim cu Belle lângă Oxford Circus.

Strada era plină de oameni ieșiți la cumpărături sau care se îndreptau către casă, așa că era greu să găsești un taxi cu lumina galbenă aprinsă. Tocmai ce nu reușisem să opresc al enșpelea taxi, când am observat, la colțul străzii, bine cunoscuta tunică roșie a unui vânzător al ziarului The Big Issue.

Am recunoscut imediat fesul cu moț, fularul și mănușile pe care le purta. Fundația Big Issue le dă în fiecare iarnă haine călduroase vânzătorilor care lucrează de mai mult timp și au nevoie de ele. Chipul bărbos și înroșit de frig nu-mi părea cunoscut, totuși. Avea părul lung, lins și cărunt și probabil că avea în jur de cincizeci de ani.

Am văzut că avea un teanc mare de reviste, semn că fie abia își începuse ziua de lucru, fie că nu prea reușea să le vândă. Din experiență, bănuiam că a doua variantă e cea adevărată.

Îmi dădeam seama și că-i era foarte frig. Nu putea sta locului și tropăia tot timpul ca să-și țină sângele în mișcare. Își tot sufla în mâini, încercând să-și încălzească trupul înghețat de vânt.

M-am apropiat și i-am dat o bancnotă de 20 de lire. Nu aveam mărunțiș.

— Salut, amice, a spus el, bucuros dar, în același timp, nedumerit de faptul că un străin îi dăduse atât de mulți bani.

Când mi-a întins restul, am scuturat din cap. Timp de-o clipă, ne-a măsurat din priviri pe mine și pe Bob. Expresia de pe fața lui părea să mă întrebe: „de ce?“.

— Pe bune, amice, știu cum e. Știu cât e de frig și cât de greu e în perioada asta. Te rog, ia-i, înțeleg prea bine cât de mult înseamnă câteva lire-n plus, am spus.

N-avea idee cine sunt, ceea ce nu e deloc surprinzător. Nu apăream la televizor sau ceva de genul ăsta.

Părea sceptic, dar zâmbea.

— Crede-mă, chiar știu, am zis.

— Ok, te cred pe cuvânt.

Tocmai mă pregăteam să plec, când s-a aplecat.

— Ah, stai o clipă, amice, am ceva pentru tine, a spus, răscolind în rucsac.

Felicitarea de Crăciun pe care a scos-o înfăţişa o scenă cu Nașterea Domnului. Probabil o cumpărase de la vreun magazin cu orice produse la o liră sau de la unul caritabil. Înăuntru scria, simplu: „Crăciun fericit, vă mulțumesc pentru ajutor, Brian“.

— Mulțumesc, i-am zis. Sper să ai și tu parte de unul frumos.

Aș mai fi rămas să sporovăim puțin, dar mi-am dat dintr-odată seama că se apropia un taxi liber. Bob începea să se agite, iar eu trebuia să plec. În clipa în care am deschis ușa, Bob a sărit înăuntru, recunoscător pentru căldură. Apoi s-a ghemuit pe banchetă, lângă mine, pregătit pentru un binemeritat pui de somn.

Pe când ne îndepărtam, m-am întors și l-am privit pe Brian pierzându-se în seara londoneză. Silueta gri cu roșu a devenit rapid imposibil de distins în amestecul de lumini colorate din Trafalgar Square, dar eu nu puteam să-mi șterg din minte imaginea lui și gestul simplu pe care-l făcuse. Mi-a trezit un val de emoții și amintiri, unele pătrunzătoare, altele fericite și altele foarte triste.

Nu trecuse mult timp de când fusesem în aceeași situație. Mai bine de zece ani fusesem și eu un chip anonim din mulțime, care se bizuia pe mila străinilor. Ultimul Crăciun pe care mi-l petrecusem lucrând cu normă întreagă pe străzi fusese cel al anului 2010, cu doar trei ani înainte.

În timp ce taxiul își croia drum către nord, pe strada Regent, cu vitrinele ei țipătoare și decorațiunile stradale, gândurile mi-au zburat înapoi la anul acela.

Viața pe străzi fusese întotdeauna grea, dar Crăciunul acela m-a pus în mod deosebit la grea încercare. Însă mi-am amintit și că mi-a dat niște lecții importante, lecții care, gândindu-mă acum la ele, păreau cu atât mai prețioase, având în vedere întorsătura neașteptată pe care o luase viața mea. Erau genul de lecții pe care nici o sumă de bani și nici un succes nu le-ar fi putut cumpăra. Și, pe când mă pregăteam pentru un alt Crăciun, foarte diferit, știam că sunt niște lecții pe care nu trebuie să le uit niciodată.

Cu trei ani înainte

Londra
Crăciunul anului 2010