Bill Bryson, The Road to Little Dribbling. More Notes from a Small Island

Copyright © Bill Bryson 2015

Map © Neil Gower 2015

All rights reserved

© 2018 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7264-6

ISBN PDF: 978-973-46-7265-3

ISBN print: 978-973-46-7191-5

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © iStockphoto.com/smartboy10

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

BILL BRYSON, născut în SUA, a lucrat ca jurnalist şi a fost rector al Universităţii Durham din Marea Britanie. La Editura Polirom, de acelaşi autor au mai apărut Acasă. O istorie a vieţii private (2012, 2017), De cealaltă parte a lumii. Călătorind prin Australia (2014), O plimbare în pădure. Redescoperind America pe cărările Munţilor Apalaşi (2015), Călătorii prin Europa (2015), Despre toate, pe scurt. De la Big Bang la ADN (2015), 1927. O vară care a schimbat lumea (2016) şi Însemnări de pe o insulă mică. O călătorie prin Marea Britanie (2017).

Lui James, Rosie şi Daphne. Bun venit!

Prolog

I

Unul dintre lucrurile care se întâmplă când începi să îmbătrâneşti e că descoperi o sumedenie de moduri noi de a te accidenta. Nu demult, în Franţa, am fost pocnit drept în moalele capului de o barieră de parcare automată, lucru care nu cred că mi-ar fi reuşit în anii mai tineri şi mai ageri.

La drept vorbind, poţi ajunge să fii pocnit în cap de o barieră de parcare numai pe două căi. Una e să stai sub o barieră ridicată şi s-o laşi intenţionat să cadă peste tine. Asta e, fireşte, calea uşoară. Cealaltă metodă – şi aici pot să ajute foarte mult nişte facultăţi mintale niţel slăbite – e să uiţi de bariera pe care ai văzut-o ridicându-se cu câteva clipe înainte, să păşeşti în spaţiul eliberat de ea şi să rămâi locului cu buzele strânse, reflectând la următoarea ta mişcare, după care să fii luat complet prin surprindere când se prăvăleşte peste căpăţâna ta ca un baros peste un cui. Asta e metoda pe care am ales-o eu.

Daţi-mi voie să vă spun din capul locului că era o barieră zdravănă – ca un stâlp de schelărie cu energie cinetică – şi n-a căzut, ci mai curând s-a prăbuşit în lăcaşul ei. Locul acestei aventuri în materie de traumatisme craniene era o parcare în aer liber dintr-o staţiune agreabilă de pe litoralul Normandiei, numită Etretat, nu departe de Deauville, unde eu şi soţia mea merseserăm să petrecem câteva zile. La momentul respectiv eram însă singur şi încercam să ajung la o potecă de pe culmea falezei înalte, dincolo de parcare, însă calea era blocată de bariera situată prea jos pentru ca un bărbat de dimensiunile mele să se strecoare pe sub ea şi mult prea sus pentru a sări peste ea. În timp ce stăteam locului, ezitând, s-a apropiat o maşină, şoferul a luat un tichet, bariera s-a ridicat şi şoferul a intrat în parcare. Acela a fost momentul în care am ales să fac un pas înainte şi să mă opresc ca să-mi cumpănesc următoarea mişcare, fără a realiza câtuşi de puţin că va fi predominant descendentă.

Ei bine, n-am mai fost niciodată lovit atât de fulgerător şi de tare. Brusc, am devenit persoana cea mai uimită şi mai relaxată din Franţa. Picioarele mi s-au înmuiat şi m-au lăsat, iar braţele mi-au devenit atât de vioaie fără ca eu să le pot controla, încât am reuşit să mă lovesc cu coatele peste figură. În următoarele câteva minute, mersul meu a fost, în mod involuntar, preponderent lateral. O doamnă amabilă m-a ajutat să mă aşez pe o bancă şi mi-a dat o pătrăţică de ciocolată, pe care am descoperit că o strângeam în pumn şi a doua zi dimineaţă. Cum stăteam aşa, în parcare a intrat altă maşină şi bariera a căzut în lăcaşul ei cu un dangăt răsunător. Părea imposibil să fi supravieţuit unei lovituri atât de violente. Dar apoi, cum sunt puţin paranoic şi înclinat spre istericale lăuntrice, m-am convins că, de fapt, suferisem leziuni interne grave, care nu-şi arătaseră încă efectele. În ţeasta mea, sângele începea să se acumuleze, cum s-ar umple încet o cadă de baie, iar la un moment dat, curând, aveam să dau ochii peste cap, să scot un geamăt înfundat, să mă prăvălesc fără zgomot şi să nu mă mai ridic în veci.

Când te crezi pe moarte, partea bună e că ajungi să te bucuri de puţina viaţă care ţi-a mai rămas. Am petrecut următoarele trei zile mai mult contemplând Deauville, admirându-i curăţenia şi bogăţia, plimbându-mă îndelung pe plaja şi promenada lui sau doar stând jos şi privind marea unduitoare şi cerul albastru. Deauville e un oraş de soi. Există locuri mult mai neplăcute în care să cazi lat.

Într-o după-amiază, stând cu soţia mea pe o bancă şi având în faţă Canalul Mânecii, i-am spus, în noua mea dispoziţie reflexivă:

— Pariez că oraşul de litoral aflat de cealaltă parte, pe coasta engleză, e deprimat şi o duce greu, pe când Deauville rămâne înstărit şi fermecător. Care crezi că e motivul?

— N-am idee, a spus soţia mea.

Citea un roman şi nu accepta că sunt pe moarte.

— Chiar, ce localitate e de cealaltă parte? am întrebat.

— N-am idee, a spus şi a dat pagina.

— Weymouth?

— N-am idee.

— Hove, poate?

— Care parte din „n-am idee” ţi se pare greu de priceput?

M-am uitat pe smartphone-ul ei. (Eu n-am voie să am smartphone, pentru că l-aş pierde.) Nu ştiu cât de corecte sunt hărţile ei – ne îndeamnă deseori să mergem în Michigan sau în California când căutăm câte un loc din Worcestershire –, dar numele care a apărut pe ecran era Bognor Regis.

La momentul respectiv nu i-am dat nici o importanţă, dar în scurt timp avea să pară aproape profetic.

II

Am venit pentru prima oară în Anglia la celălalt capăt al vieţii mele, când eram încă foarte tânăr, aveam doar 20 de ani.

În vremea aceea, pentru o perioadă scurtă, dar intensă, o proporţie foarte mare a lucrurilor din lume demne de atenţie proveneau din Marea Britanie. Beatles, James Bond, Mary Quant şi fustele mini, Twiggy¹ şi Justin de Villeneuve², Richard Burton şi viaţa amoroasă a lui Elizabeth Taylor, viaţa amoroasă a prinţesei Margaret, Rolling Stones, Kinks, sacourile de costum fără guler, serialele de televiziune The Avengers şi The Prisoner, romanele de spionaj ale lui John le Carré şi Len Deighton, Marianne Faithfull şi Dusty Springfield, filmele neobişnuite cu David Hemmings şi Terence Stamp, din care noi, cei din Iowa, nu înţelegeam mare lucru, piesele de teatru ale lui Harold Pinter³, din care nu pricepeam o iotă, Peter Cook⁴ şi Dudley Moore⁵, That Was the Week That Was⁶, scandalul Profumo⁷ – practic, totul.

Reviste precum The New Yorker şi Esquire erau înţesate de reclame la produse britanice cum nu vor mai fi niciodată – gin Gilbey’s şi Tanqueray, tweed Harris, avioane de linie ale BOAC, costume Aquascutum şi cămăşi Viyella, pălării de fetru Keens, pulovere Alan Paine, pantaloni Daks, maşini sport MG şi Austin Healey, o sută de soiuri de whisky scoţian. Era clar că, dacă voiai să ai parte de calitate şi fineţe în viaţă, bunurile britanice erau cele care aveau să ţi le ofere în mare măsură. Trebuie spus că, pe alocuri, treaba asta n-avea foarte multă logică nici măcar pe atunci. O apă de colonie îndrăgită la vremea aceea se chema Pub. Nu sunt deloc sigur ce conotaţii ar fi trebuit să aibă. Eu beau în Anglia de 40 de ani şi nu pot spune că am întâlnit vreodată într-o cârciumă ceva cu care să vreau să-mi frec faţa.

Dată fiind atenţia pe care o acordau americanii Marii Britanii, credeam că ştiu destule despre ea, însă am descoperit la scurt timp după sosire că mă înşelasem amarnic. Acolo nu puteam nici măcar să-mi vorbesc propria limbă. În primele câteva zile nu reuşeam să fac diferenţa între collar şi colour⁸, khaki şi car key⁹, letters şi lettuce¹⁰, bed şi bared¹¹, karma şi calmer¹².

Vrând să mă tund, m-am aventurat într-o frizerie-coafor unisex din Oxford, unde proprietăreasa, o femeie corpolentă şi vag ameninţătoare, m-a însoţit la un scaun şi m-a informat scurt:

— Azi vă va tunde un vet¹³.

Am rămas perplex.

— Adică o persoană care tratează animale bolnave? am întrebat cu o groază mută.

— Nu, numele ei e Yvette¹⁴, a răspuns ea şi, aruncându-mi cea mai fugitivă privire, mi-a arătat lămurit că eram cel mai obositor idiot pe care îl întâlnise de o bună bucată de vreme.

Într-o cârciumă am întrebat ce fel de sendvişuri au.

— Cu şuncă şi caşcaval, a răspuns omul.

— O, da, vă rog! am exclamat.

— Da, vă rog, ce? a întrebat.

— Da, vă rog, cu şuncă şi caşcaval, am spus eu, dar mai puţin sigur pe mine.

— Nu, sunt cu şuncă sau cu caşcaval, a explicat.

— Nu faceţi şi cu una, şi cu alta?

— Nu.

— A! am exclamat surprins, apoi m-am aplecat spre el şi l-am întrebat pe un ton scăzut, confidenţial: De ce nu? Ar fi prea gustoase?

S-a uitat lung la mine.

— Atunci iau unul cu caşcaval, vă rog, am spus spăsit.

Când a sosit sendvişul, caşcavalul fusese ras în chip extravagant – nu mai văzusem niciodată un produs lactat chinuit înainte de a fi servit – şi garnisit cu ceva ce acum ştiu că e pastă de murături Branston, dar atunci mi-a semănat cu ceea ce găseşti când bagi mâna într-un carter înfundat.

Am ciugulit timid din el şi am descoperit cu încântare că era delicios. Treptat, m-am dumirit că dădusem peste o ţară cu totul străină mie, şi totuşi, într-un fel sau altul, minunată. E o senzaţie care nu m-a părăsit niciodată.

Timpul pe care l-am petrecut în Marea Britanie descrie un fel de curbă sub formă de clopot, care începe din colţul din stânga jos, în zona „Nu cunoaşte aproape nimic”, şi urcă treptat într-un arc până la „Destul de familiarizat”, în vârf. Odată ce am atins această culme, am presupus că voi rămâne definitiv acolo, dar recent am început să alunec pe partea cealaltă, înapoi spre ignoranţă şi nedumerire, căci mă trezesc tot mai des că trăiesc într-o ţară pe care nu o recunosc în totalitate. E plină de celebrităţi ale căror nume nu le ştiu şi ale căror talente nu le pot sesiza, de acronime (BFF, TMI, TOWIE) care trebuie să-mi fie explicate, de oameni care par să perceapă o realitate diferită de cea pe care o cunosc eu.

În lumea asta nouă sunt permanent dezorientat. Nu demult, i-am închis uşa în nas unui vizitator pentru că nu mi-a venit în minte ce altceva să fac. Venise pentru citirea contorului. La început m-am bucurat să-l văd. Nu mai venise nimeni să ne citească contorul acasă de pe vremea când Edward Heath era prim-ministru, aşa că l-am primit bucuros şi chiar i-am adus o scară, ca să se urce şi să vadă bine indexul. Abia când s-a întors la un minut după ce plecase am început să regret relaţia noastră ce prindea contur.

— Scuze, dar trebuie să citesc şi contorul din toaleta bărbaţilor, mi-a spus.

— Poftim?

— Aici scrie că mai există un contor în toaleta bărbaţilor.

— Păi, nu avem o toaletă a bărbaţilor, pentru că, vedeţi, aici e o locuinţă particulară.

— Aici scrie că e şcoală.

— Ei bine, nu e. E locuinţă particulară. Aţi fost înăuntru adineauri. Aţi văzut săli pline cu copii?

S-a gândit bine timp de un minut.

— Vă deranjează dacă arunc o privire înăuntru?

— Poftim?

— Doar o privire scurtă. Nu durează nici cinci minute.

— Credeţi că veţi găsi o toaletă a bărbaţilor care ne-a scăpat cumva din vedere?

— Nu se ştie niciodată! a replicat el vioi.

— O să închid uşa, pentru că nu ştiu ce altceva să fac, am spus şi am închis uşa.

L-am auzit, prin lemn, mârâind slab.

— În plus, am planificată o treabă importantă! am strigat la rându-mi prin lemn.

Era adevărat. Aveam planificată o treabă importantă – întâmplător, una strâns legată de această carte.

Urma să merg la Eastleigh, ca să dau un test pentru cetăţenia britanică.

Ironia acestui fapt nu mi-a scăpat. Exact când viaţa din Marea Britanie modernă reîncepea să mă lase absolut năuc, eram chemat să demonstrez că o înţeleg.

III

Multă vreme, au existat două modalităţi de a deveni cetăţean britanic. Prima, mai complicată, dar, paradoxal, mult mai des folosită, presupunea să ajungi într-un uter britanic şi să aştepţi nouă luni. Cealaltă modalitate era să completezi nişte formulare şi să depui un jurământ. Începând din 2005 însă, persoanele din a doua categorie trebuiau în plus să demonstreze că stăpânesc excelent limba engleză şi să treacă un test de cunoştinţe.

Am fost scutit de testul de limbă, pentru că engleza e limba mea maternă, dar de cel de cunoştinţe nu e scutit nimeni şi e un test dificil. Oricât de bine ai crede că ai ajuns să cunoşti Marea Britanie, nu ştii lucrurile pe care trebuie să le ştii ca să treci Testul de cunoştinţe „Viaţa în Marea Britanie”. Trebuie să ştii, de exemplu, cine a fost Sake Dean Mahomet. (A fost cel care a introdus şamponul în Marea Britanie. Da, chiar aşa.) Trebuie să ştii cum mai e cunoscută Legea Învăţământului din 1944. (Legea Butler.) Trebuie să ştii în ce an s-a instituit statutul de membru pe viaţă al Camerei Lorzilor (1958) şi în ce an a fost redusă la zece ore durata maximă a zilei de muncă pentru femei şi copii (1847). Trebuie să-l poţi identifica pe Jenson Button¹⁵. (N-are rost să întrebaţi de ce.) Ţi se poate refuza cetăţenia dacă nu ştii numărul statelor membre ale Commonwealth-ului, cine au fost inamicii Marii Britanii în Războiul Crimeii, procentul celor care se declară sikh, musulmani, hinduşi sau creştini şi adevăratul nume al turnului Big Ben. (Turnul Elisabeta.) Trebuie să ştii chiar câteva lucruri care, de fapt, nu sunt adevărate. Spre exemplu, dacă eşti întrebat „Care sunt cele două puncte despărţite de distanţa cea mai mare pe insula principală a Marii Britanii?”, trebuie să spui „Land’s End şi John o’Groats”, chiar dacă nu e aşa. E un test dur.

Ca să mă pregătesc, mi-am comandat setul complet de materiale de studiu, alcătuit dintr-o carte broşată lucioasă, intitulată Viaţa în Regatul Unit: ghid pentru noii rezidenţi, şi două volume auxiliare: un Îndrumar oficial de studiu, care-ţi spune cum să foloseşti prima carte (în esenţă, începi de la prima pagină, apoi parcurgi paginile următoare, una câte una, în ordine), şi o Culegere oficială de întrebări şi răspunsuri, care conţine 17 teste. Fireşte, înainte să citesc un cuvânt din îndrumarele de studiu am făcut vreo două teste şi am rămas îngrozit văzând ce prost m-am descurcat. (Când eşti întrebat „Cum se numesc parlamentarii din Ţara Galilor?”, răspunsul nu e „Cei mai mulţi, Gareth şi Dafydd”.)

Ghidul de studiu e o carte interesantă, agreabil de modestă, fără noimă pe alocuri, dar bine intenţionată. Afli că Marea Britanie e o ţară care apreciază corectitudinea, se pricepe binişor la artă şi literatură, pune preţ pe bunele maniere şi a dovedit adesea o inventivitate lăudabilă, mai cu seamă în ce priveşte lucrurile puse în mişcare de aburi. Locuitorii sunt în general oameni de treabă, care grădinăresc, fac drumeţii la ţară, mănâncă friptură de vită şi budincă Yorkshire duminica (asta dacă nu sunt scoţieni, caz în care ar putea să aleagă haggis). Îşi petrec vacanţele pe litoral, respectă Green Cross Code¹⁶, stau la coadă răbdători, votează chibzuit, respectă poliţia, îşi venerează monarhul şi practică moderaţia în toate. Ocazional, merg într-un local public să bea vreo două beri englezeşti bune şi să joace biliard sau popice. (Ai uneori impresia că oamenii care au scris îndrumarul ar trebui să iasă mai des din casă.)

Pe alocuri, cartea are atâta grijă să nu jignească, încât nu spune, la drept vorbind, chiar nimic, ca în următoarea descriere, redată integral, a peisajului muzical contemporan: „Există numeroase săli de concerte şi evenimente muzicale ce au loc pe tot cuprinsul Regatului Unit”. Mulţumesc pentru marea revelaţie. (Şi nu vreau să fac pe deşteptul, dar sălile de concerte n-au loc. Pur şi simplu există.) Câteodată, cartea greşeşte pur şi simplu, ca atunci când declară că Land’s End şi John o’Groats sunt separate de distanţa maximă, iar alteori greşeşte în mod suspect. Îl citează pe actorul Anthony Hopkins drept genul de persoană cu care britanicii se pot mândri, aparent fără să se gândească o clipă la faptul că Anthony Hopkins e acum cetăţean american şi trăieşte în California. De asemenea, îi scrie greşit prenumele. Numeşte zona literară de la Westminster Abbey „Poet’s Corner”¹⁷, crezând poate că acolo e ţinut doar câte un poet pe rând. În general, încerc să nu fac prea mare caz de asta, dar, dacă persoanelor care dau testul li se cere să stăpânească perfect engleza, atunci poate ar fi o idee ca şi cele răspunzătoare de test să demonstreze un nivel de cunoştinţe similar.

Şi aşa, după o lună de învăţat pe rupte, a sosit şi ziua testului. Fusesem instruit să mă prezint la ora stabilită într-un loc numit Wessex House din Eastleigh, Hampshire, centrul de testare aflat cel mai aproape de locuinţa mea. Eastleigh e un satelit al oraşului Southampton şi pare să fi fost bombardat intens în al Doilea Război Mondial, deşi poate nu destul de intens. E o localitate curios de neremarcabilă – nu de o urâţenie care să te amorţească, dar nici atractivă; nu de o sărăcie lucie, dar nici prosperă; nu moartă de-a binelea în centru, dar nici înfloritoare. Staţia de autobuz consta doar într-un zid exterior al magazinului Sainsbury’s, cu o marchiză de sticlă deasupra, de bună seamă ca porumbeii să aibă un loc uscat unde să se găinăţeze.

Asemenea multor oraşe britanice, Eastleigh şi-a închis fabricile şi atelierele, canalizându-şi în schimb toată energia economică în prepararea şi băutul cafelei. În oraş existau, în esenţă, două tipuri de întreprinderi comerciale: magazine pustii şi cafenele. Unele dintre magazinele pustii erau, potrivit anunţurilor din vitrine, pe cale să fie transformate în cafenele, iar multe dintre cafenele arătau, judecând după densitatea clientelei, ca şi cum nu mai aveau mult până să redevină magazine pustii. Nu sunt economist, dar presupun că ăsta e aşa-numitul cerc virtuos. Câţiva întreprinzători mai aventuroşi deschiseseră magazine în care totul costa o liră sau agenţii de pariuri şi câteva instituţii de caritate preluaseră alte spaţii abandonate, dar, în ansamblu, Eastleigh părea să fie un loc în care puteai fie să bei o cafea, fie să stai şi să te uiţi cum se găinăţează porumbeii. Eu am băut o cafea, de dragul economiei, m-am uitat cum se găinăţează un porumbel peste drum, apoi m-am prezentat la Wessex House ca să dau testul.

În acea dimineaţă ne prezentaserăm cinci oameni la test. Am fost conduşi într-o sală plină cu mese de lucru, pe fiecare aflându-se un monitor şi un mouse pus pe un pad monocrom, şi aşezaţi în aşa fel încât să nu putem vedea monitoarele celorlalţi. Odată instalaţi, ni s-a dat un test de probă alcătuit din patru întrebări, pentru a se asigura că stăpânim fără probleme mouse-ul şi padul. Testul fiind de probă, întrebările erau încurajator de uşoare, de genul:

Manchester United este:

(a) un partid politic

(b) o formaţie muzicală

(c) o echipă de fotbal engleză

Patru dintre noi am răspuns la întrebările de probă în vreo 15 secunde, dar o doamnă – plăcută, de vârstă mijlocie, puţin dolofană, originară, bănuiesc, dintr-una din acele ţări ale Orientului Mijlociu în care se mănâncă multe dulciuri lipicioase – a avut nevoie de mult mai mult timp. Supraveghetorul a venit de două ori să vadă dacă totul era în regulă cu ea. Mi-am petrecut timpul uitându-mă discret în sertarele mesei mele de lucru – erau descuiate, dar goale – şi încercând să văd dacă te poţi distra în vreun fel mişcând un cursor pe un ecran gol. Nu poţi.

În sfârşit, femeia a anunţat că a terminat, iar supraveghetorul a mers să-i verifice rezultatul. S-a aplecat spre ecranul ei şi, pe un ton de uimire potolită, a remarcat:

— Le-aţi ratat pe toate.

Ea a zâmbit radios, dar nesigur, neştiind dacă asta era o realizare.

— Vreţi să mai încercaţi o dată? a întrebat amabil supraveghetorul. Aveţi dreptul să încercaţi din nou.

Deşi era limpede că nu înţelegea nimic din ce se petrece, femeia a ales, curajoasă, să meargă mai departe, aşa că testul a început.

Prima întrebare era: „Aţi văzut Eastleigh. Sunteţi sigur(ă) că vreţi să rămâneţi în Marea Britanie?”. La drept vorbind, nu-mi amintesc care a fost prima întrebare şi nici cele care au urmat. Ni se interzisese să aducem vreun obiect la masa de lucru, aşa că nu puteam să-mi fac însemnări sau să-mi ciocănesc gânditor dinţii cu un creion. Testul era alcătuit din 24 de întrebări cu variante multiple de răspuns şi dura doar vreo trei minute. Ori ştiai răspunsurile, ori nu le ştiai. Când am încheiat, m-am prezentat la masa supraveghetorului şi am aşteptat împreună cât timp computerul mi-a verificat răspunsurile, proces care a durat cam tot atât cât testul în sine, iar la urmă supraveghetorul m-a informat zâmbind că-l trecusem, dar n-a putut să-mi spună exact cum m-am descurcat. Computerul indica doar „admis” sau „respins”.

— Vă imprim rezultatul, a spus el.

Asta a mai luat un veac. Speram la un certificat elegant, ca un pergament, de genul celor pe care le primeşti după ce te caţări pe podul din Sydney sau urmezi un curs de artă culinară la Waitrose¹⁸, dar era o simplă scrisoare imprimată şters care confirma că sunt apt intelectual pentru viaţa în Marea Britanie modernă.

Zâmbind radios ca doamna din Orientul Mijlociu (care părea să caute de zor o tastatură ultima oară când am zărit-o), am ieşit din clădire cu un sentiment de mulţumire, ba chiar de uşoară însufleţire. Soarele strălucea. Peste drum, în staţia de autobuz, doi bărbaţi cu geci bufante luau un aperitiv matinal din cutii identice de bere. Un porumbel a dat să ciugulească un muc de ţigară, apoi a stors un găinaţ mic. Viaţa în Marea Britanie modernă era, după mine, bunicică.

IV

Peste o zi sau două, m-am întâlnit cu editorul meu, un tip binevoitor şi foarte îndrăgit, pe nume Larry Finlay, la Londra, ca să luăm prânzul şi să discutăm despre subiectul următoarei mele cărţi. Larry trăieşte cu groaza mută că voi propune un subiect ridicol de necomercial – poate o biografie a lui Mamie Eisenhower sau ceva despre Canada –, aşa că încearcă de fiecare dată să mi-o ia înainte cu o altă sugestie.

— Ştiai că au trecut 20 de ani de când ai scris Însemnări de pe o insulă mică? m-a întrebat el.

— Serios? am replicat, uimit de cât de mult trecut poate să acumuleze omul fără cel mai mic efort.

— Te-ai gândit vreodată la o continuare?

Tonul lui era nonşalant, dar în ochi i-am văzut mici lire sterline strălucitoare acolo unde i-ar fi fost în mod normal irisul. M-am gândit preţ de câteva clipe.

— La drept vorbind, momentul ar fi într-un fel oportun. Ştii, sunt pe cale să obţin cetăţenia britanică.

— Serios? a replicat Larry. Lirele sterline au devenit şi mai strălucitoare şi au început să pulseze uşor. Renunţi la cea americană?

— Nu, o păstrez. Voi avea cetăţenie dublă, britanică şi americană.

Larry a luat-o brusc înainte cu toată viteza. În capul lui se conturau planuri de marketing. Îi veneau în minte panouri la metrou – nu din acelea mari, ci mult mai mici.

— Poţi să-ţi evaluezi noua patrie, mi-a spus el.

— Nu vreau să mă întorc în aceleaşi locuri şi să scriu despre aceleaşi lucruri.

— Atunci du-te în alte locuri, a încuviinţat Larry. Du-te la… – a căutat un nume pe care să-l propună, o localitate pe care n-a vizitat-o nimeni niciodată – Bognor Regis.

L-am privit cu interes.

— E a doua oară când aud de Bognor Regis săptămâna asta, i-am spus.

— Ia-o ca pe un semn, a zis Larry.

În după-amiaza aceea, acasă, mi-am luat străvechiul şi ferfeniţitul Atlas AA complet al Marii Britanii (atât de vechi, încât autostrada M25 apare ca o aspiraţie punctată), doar ca să arunc o privire. Eram mai ales curios să văd care e distanţa cea mai mare pe care o poţi străbate în linie dreaptă în Marea Britanie. Nu e nicidecum de la Land’s End la John o’Groats, în ciuda informaţiilor din îndrumarul meu de studiu oficial. (Ca să se ştie, iată ce spune el: „Cea mai mare distanţă, pe insula principală, este cea dintre John o’Groats, pe coasta nordică a Scoţiei, şi Land’s End, în sud-vestul Angliei, de aproximativ 1.390 de kilometri.”) În primul rând, punctul nordic extrem al insulei principale nu e John o’Groats, ci Capul Dunnet, la 13 kilometri spre vest, şi cel puţin alte şase protuberanţe de uscat de pe aceeaşi porţiune de coastă se află mai la nord de John o’Groats. Adevărata problemă e însă faptul că o călătorie între Land’s End şi John o’Groats ar presupune o serie de zigzaguri. Dacă accepţi zigzagurile, poţi să umbli prin ţară după cum ai chef şi, astfel, distanţa e practic infinită. Eu voiam să ştiu care e distanţa cea mai mare pe care o poţi străbate în linie dreaptă fără să traversezi o apă sărată. Punând pe pagină o riglă, am descoperit, spre surprinderea mea, că rigla se îndepărtează de Land’s End şi John o’Groats, ca un ac de busolă deviat. Cea mai lungă linie dreaptă pornea, de fapt, din colţul din stânga sus al hărţii, de pe un promontoriu scoţian solitar, numit Cape Wrath. Şi mai interesant, capătul opus trecea drept prin Bognor Regis.

Larry avea dreptate. Era un semn.

Un răstimp foarte scurt, am reflectat la posibilitatea de a străbate Marea Britanie pe linia pe care tocmai o descoperisem (Linia Bryson, cum mi-ar plăcea să fie cunoscută, din moment ce eu am descoperit-o), însă mi-am dat seama aproape imediat că n-ar fi practic şi nici măcar de dorit. Ar fi însemnat, dacă o luam literal, să trec prin casele şi grădinile oamenilor, să străbat câmpuri lipsite de cărări şi să traversez apele prin vad, ceea ce era, evident, o nebunie; iar dacă încercam doar să mă ţin aproape de ea, ar fi însemnat să-mi croiesc drumul la nesfârşit pe străzi suburbane din oraşe ca Macclesfield şi Wolverhampton, lucru care nu suna nici el din cale-afară de plăcut. Dar puteam cu siguranţă să folosesc Linia Bryson ca pe un fel de far călăuzitor după care să-mi ghidez drumul. Am stabilit că voi începe şi voi sfârşi în punctele ei extreme şi o voi urma pe parcurs la răstimpuri, când voi putea şi-mi voi aminti s-o fac, însă nu mă voi sili să mă ţin de ea cu sfinţenie. Ar fi mai degrabă un terminus ad quem pentru mine, ce-o fi însemnând şi asta. Pe drum aveam să evit, pe cât posibil, locurile prin care am fost în prima călătorie (riscam prea mult să mă opresc la un colţ ca să bombăn despre cât de tare s-au deteriorat lucrurile de la ultima mea vizită) şi să mă axez în schimb pe locuri unde n-am fost niciodată, cu speranţa că le voi vedea cu o privire proaspătă, nepărtinitoare.

Îmi plăcea în mod deosebit ideea să mă duc la Cape Wrath. Nu ştiam nimic despre el – putea foarte bine să fie un parc de rulote –, dar numele suna aspru, bătut de valuri şi greu accesibil, o destinaţie pentru un călător serios. Când oamenii m-ar fi întrebat încotro merg, aş fi privit către nord, la orizont, cu o expresie hotărâtă şi aş fi spus: „La Cape Wrath, cu voia lui Dumnezeu”. Mi-i imaginam pe ascultătorii mei fluierând slab, a admiraţie, şi replicând: „Oho, e cale lungă!”. Eu aş fi dat afirmativ din cap, cu îndârjire. „Nici nu ştiu dacă există vreo ceainărie pe-acolo”, aş fi adăugat.

Dar, înainte de acea aventură depărtată, aveam de străbătut sute de kilometri de oraşe istorice şi ţinuturi rurale fermecătoare, plus o vizită în renumita staţiune de litoral engleză Bognor.

1. Lesley Lawson (n. 1949), cunoscută drept Twiggy, fotomodel, actriţă şi cântăreaţă engleză.

2. Om de afaceri britanic, cunoscut ca impresarul lui Twiggy între anii 1966 şi 1973.

3. Harold Pinter (1930-2008), dramaturg, scenarist, regizor şi actor britanic laureat cu Premiul Oscar.

4. Peter Edward Cook (1937-1995), actor, satirist, scriitor şi comic englez.

5. Dudley Stuart John Moore (1935-2002), actor, comic, muzician şi compozitor englez, cu o lungă colaborare cu Peter Cook.

6. Emisiune TV de comedie satirică a BBC din anii 1962-1963.

7. Scandal politic din Marea Britanie iscat de la o scurtă aventură a lui John Profumo, secretar de stat pe probleme de război, cu Christine Keeler, o tânără de 19 ani.

8. Guler, respectiv culoare.

9. Kaki, respectiv cheie de maşină.

10. Litere, respectiv lăptucă.

11. Pat, respectiv dezvelit.

12. Karma, respectiv mai calm.

13. Veterinar.

14. Confuzie creată din pronunţia asemănătoare, în engleza britanică, a cuvintelor a vet şi Yvette.

15. Jenson Alexander Lyons Button (n. 1980), pilot britanic de Formula 1.

16. Brand creat de Societatea Regală pentru Prevenirea Accidentelor ca să promoveze siguranţa pietonilor pe străzi.

17. Colţul poetului; corect, Poets’ Corner, Colţul poeţilor.

18. Lanţ britanic de supermarketuri care organizează şi cursuri de artă culinară.

Capitolul 1

Futu-ţi Bognor!

Înainte să mă duc prima oară acolo, ştiam un singur lucru despre Bognor Regis, în afară de cum se scrie: că un monarh britanic, la un moment incert din trecut, într-o clipă de acreală pe patul de moarte, a strigat „Futu-ţi Bognor!” chiar înainte să-şi dea duhul, deşi care monarh a fost şi de ce ultima lui dorinţă a fost să vadă sodomizată o staţiune de litoral engleză de mărime medie sunt întrebări la care nu puteam răspunde.

Monarhul, am aflat între timp, era regele George al V-lea, iar povestea spune că în 1929 a mers la Bognor la sfatul medicului său, lordul Dawson de Penn, care i-a sugerat că o cură de aer curat de mare l-ar putea ajuta să se vindece de o problemă serioasă la plămâni. Faptul că lui Dawson nu i-a venit în minte un tratament mai bun decât o schimbare de decor reflectă, poate, trăsătura lui cea mai de seamă ca medic: incompetenţa. La drept vorbind, Dawson era atât de renumit pentru ignoranţa lui medicală, încât în cinstea lui a fost compusă o poezioară. Suna aşa:

Dawson de Penn, al nostru lord,

Pe mulţi i-a mai dus la prohod.

De aceea-i bine-a zice

Doamne, apără-l pe rege.

Regele a ales staţiunea Bognor nu pentru că ar fi nutrit o deosebită afecţiune pentru ea, ci pentru că un prieten bogat de-al lui, pe nume sir Arthur du Cros, avea acolo o reşedinţă numită Craigweil House, pe care i-a oferit-o regelui spre folosinţa proprie. Craigweil era, pe cât se spune, o locuinţă urâtă şi incomodă, iar regelui nu i-a plăcut nimic la ea, însă aerul de mare i-a făcut într-adevăr bine şi, după câteva luni, s-a simţit suficient de întremat ca să se întoarcă la Londra. Dacă a plecat cu amintiri plăcute despre Bognor, nu le-a relatat nimănui.

Şase ani mai târziu, când regele, care suferise o recidivă, zăcea pe patul de moarte, Dawson l-a asigurat curtenitor că-n scurt timp se va simţi suficient de bine ca să meargă într-o nouă vacanţă la Bognor. „Futu-ţi Bognor!”, se spune că a replicat regele, după care a murit. Întâmplarea e în general considerată pură ficţiune, dar unul dintre biografii lui George al V-lea, Kenneth Rose, susţine că ar putea fi autentică şi că n-ar fi fost nicidecum în discordanţă cu caracterul acestuia.

În virtutea scurtei şederi a regelui, staţiunea Bognor a solicitat să se adauge cuvântul Regis la numele ei şi, în 1929, cererea a fost aprobată, astfel că, în mod interesant, măreţia-i maximă şi debutul declinului fatal datează aproape din acelaşi moment.

La fel ca multe dintre localităţile britanice de coastă, Bognor a cunoscut vremuri mai bune. Odinioară aici se înghesuiau mulţimi de oameni veseli şi bine îmbrăcaţi, pentru weekenduri lipsite de griji. La Bognor se găseau un Teatru Regal, un măreţ Pavilion al cărui ring de dans avea reputaţia de a fi cel mai grozav din sudul Angliei şi un foarte preţuit, deşi nu prea corect numit Kursaal¹, unde nimeni nu se vindeca de nimic, însă clienţii puteau să se plimbe cu patinele cu rotile pe fundalul muzicii interpretate de o orchestră locală, iar după aceea să ia masa sub palmieri uriaşi. Toate acestea sunt de mult apuse.

Cheiul de la Bognor supravieţuieşte, dar la limită. Cândva avea 300 de metri lungime, însă diferiţi proprietari s-au apucat să reteze bucăţi din el după ce incendiile sau furtunile au provocat stricăciuni, astfel că azi a mai rămas doar un ciot de 90 de metri, care nu ajunge chiar până la mare. Mulţi ani, Bognor a avut un concurs numit „Omul-pasăre”, în care concurenţii încercau să se ridice în aer de pe chei folosind felurite născociri meşterite chiar de ei – biciclete cu rachete prinse de o parte şi de alta, lucruri de genul ăsta. În mod invariabil, parcurgeau o distanţă amuzant de scurtă şi cădeau cu un plescăit în apă, spre marea încântare a mulţimilor de spectatori, dar în cele din urmă, din cauza scurtării cheiului, au ajuns să aterizeze forţat pe nisip şi pietriş, într-o manieră mai mult alarmantă decât amuzantă. Concursul a fost anulat în 2014, iar acum pare să se fi mutat definitiv la câţiva kilometri în josul coastei, la Worthing, unde premiile sunt mai mari, iar cheiul chiar ajunge deasupra apei.

În încercarea de a pune capăt declinului prelung şi molcom al staţiunii Bognor, în 2005 Consiliul Districtual Arun a înfiinţat Grupul operativ pentru regenerarea Bognor Regis, cu obiectivul de a aduce în oraş investiţii valorând 500 de milioane de lire. Când a devenit clar că nu se va ajunge niciodată la o astfel de sumă, ţinta a fost redusă fără zarvă, întâi la 100 de milioane de lire, apoi la 25 de milioane. Şi aceste variante s-au dovedit a fi prea ambiţioase. În cele din urmă, s-a decis că o sumă mai realistă ar fi undeva în jur de zero. Când oamenii au realizat că acest obiectiv fusese deja atins, grupul operativ a fost desfiinţat, fiindcă îşi făcuse treaba. Acum, din câte-mi dau seama, autorităţile se mai ocupă de Bognor doar atât cât să nu-l lase să piară, ca şi cum ar fi un pacient conectat la aparate.

Cu toate acestea, Bognor nu-i deloc urât. Are o plajă lungă, cu o promenadă arcuită din beton, şi un centru compact şi îngrijit, dacă nu chiar prosper. Aproape de mare se află un refugiu silvestru numit Hotham Park, cu cărări şerpuitoare, un mic lac cu bărci de agrement şi o cale ferată de jucărie. Dar trebuie spus că asta e tot. Dacă dai o căutare pe internet ca să afli ce se poate face în Bognor, Hotham Park e primul lucru care apare. Al doilea punct de atracţie sugerat e un magazin care comercializează scutere.

Am coborât pe faleză. Erau destul de mulţi oameni care se plimbau şi se bucurau de soare. Avea să fie o vară încântătoare şi chiar şi acum, la zece şi jumătate dimineaţa, îţi puteai da seama că ziua va fi, după standardele englezeşti, toridă. Plănuisem iniţial să fac o plimbare pe faleză către vest, până la Craigweil, ca să văd unde a stat regele, însă acea speranţă mi s-a spulberat când am aflat că reşedinţa a fost dărâmată în 1939 şi că azi locul a dispărut sub un cartier de locuinţe. Aşa că am pornit în schimb spre est, pe promenadă, către Felpham, pentru că în direcţia aceea se îndreptau aproape toţi ceilalţi plimbăreţi şi am presupus că ştiu ce fac.

De o parte se aflau plaja şi o mare luminoasă, scânteietoare, iar de cealaltă, un şir de case moderne şi elegante, toate cu ziduri înalte ca să-şi apere intimitatea de noi, cei de pe promenadă. Proprietarii nu rezolvaseră însă problema evidentă că un zid menit să-i împiedice pe trecători să tragă cu ochiul înăuntru îi împiedică şi pe cei dinăuntru să vadă afară. Dacă locatarii acestor case elegante voiau să privească marea, trebuiau să urce la etaj şi să stea pe balcon, însă asta însemna să se expună privirii noastre. Puteam să vedem totul – dacă erau bronzaţi sau albi, beau ceva rece sau fierbinte, citeau gazetele de scandal sau ziarul The Telegraph. Oamenii de pe balcoane se prefăceau că situaţia asta nu-i deranjează deloc, dar se vedea bine că nu era aşa. În definitiv, li se cerea foarte mult. Trebuiau să se prefacă în primul rând că balconul îi făcea cumva invizibili pentru noi şi mai trebuiau să se prefacă şi că noi eram o parte atât de neînsemnată a panoramei, încât, de fapt, nici măcar nu ne vedeau acolo, jos, cum ne uitam la ei. E treabă grea să te prefaci atât.

Ca experiment, am încercat să stabilesc contactul vizual cu oamenii din balcoane. Zâmbeam, ca pentru a spune „Salutare, te văd!”, dar ei îşi fereau de fiecare dată rapid privirea sau se prefăceau că nu mă văd deloc, fiind în schimb absorbiţi de ceva aflat departe, la orizont, pe lângă Dieppe sau, poate, Deauville. Câteodată mă gândesc că e întru câtva extenuant să fii englez. În orice caz, mi se părea evident că afacerea era mult mai profitabilă pentru noi, cei de pe promenadă, din moment ce vedeam marea tot timpul, fără a trebui să mergem mai la înălţime, şi nu era nevoie să ne prefacem nici o clipă că nu ne poate vedea nimeni. Încă şi mai bine, la sfârşitul zilei puteam să ne urcăm în maşini şi să plecăm acasă, într-un oraş care nu era Bognor Regis.

Plănuisem ca, după Bognor, să iau un autobuz care mergea de-a lungul coastei până la Brighton, ceea ce-mi trezea un entuziasm nerostit. Nu mai fusesem niciodată pe această porţiune de coastă şi nutream mari speranţe în privinţa ei. Îmi tipărisem un orar al autobuzelor şi-l alesesem cu grijă pe cel de 12:19 ca fiind cel mai potrivit cu scopurile mele, dar acum, ajungând agale în staţia de autobuz, crezând că am sosit cu câteva minute mai devreme, am văzut cu vagă consternare autobuzul meu luând-o din loc înaintea unui nor de fum negru. Mi-a trebuit un minut ca să mă dumiresc că nu-mi merge bine ceasul, că bateria e clar pe ducă. Având de omorât jumătate de oră până la următorul autobuz, am intrat într-un atelier de reparat bijuterii, unde un bărbat posac s-a uitat la ceas şi mi-a spus că o baterie nouă m-ar costa 30 de lire.

— Dar nu ştiu dacă am dat atâta pe ceas! am bolborosit eu.

— Poate că asta explică de ce nu funcţionează, a replicat el şi mi-a înapoiat ceasul cu un aer de maiestuoasă indiferenţă.

Am aşteptat să văd dacă mai avea ceva de adăugat, dacă exista în el fie şi cea mai slabă pâlpâire de interes să mă ajute să am şi eu ora exactă la încheietura mâinii şi, poate, prin asta să-şi ducă afacerea mai departe. Se părea că nu.

— Ei, îl las aşa deocamdată, am spus. Văd că sunteţi foarte ocupat.

Dacă mi-a apreciat câtuşi de puţin simţul umorului, n-a arătat-o. A ridicat din umeri şi cu asta s-a sfârşit relaţia noastră.

Mi-era foame, dar acum mai aveam doar 20 de minute până la autobuzul următor, aşa că am intrat într-un McDonald’s, de dragul vitezei. Trebuia să am mai multă minte. Ştiţi, am o mică istorie personală cu McDonald’s. Odată, acum câţiva ani, la sfârşitul unei zile petrecute împreună cu familia, am oprit la un McDonald’s ca urmare a strigătelor nepoţilor înghesuiţi pe bancheta din spate, care se rugau fierbinte să primească o masă nesănătoasă, şi mi s-a încredinţat misiunea de a da comanda. I-am chestionat cu grijă pe toţi membrii grupului – eram vreo zece, în două maşini –, am pus comanda cap la cap pe dosul unui plic vechi şi m-am dus la tejghea.

— Bun, i-am spus cu hotărâre angajatului tinerel când mi-a venit rândul, aş vrea cinci Big Mac, patru cheeseburgeri de o sută de grame, două milkshake-uri cu ciocolată…

În acel moment, cineva a venit să-mi spună că unul dintre copii voia nuggets de pui în loc de Big Mac.

— Scuze, am spus, apoi am reluat. Deci să fie patru Big Mac, patru cheeseburgeri de o sută de grame, două milkshake-uri cu ciocolată…

Când am ajuns aici, o persoană mititică m-a tras de mânecă şi m-a informat că vrea milkshake cu căpşuni, nu cu ciocolată.

— Aşa, am spus întorcându-mă iar spre tânărul angajat, deci să fie patru Big Mac, patru cheeseburgeri de o sută de grame, un milkshake cu ciocolată, un milkshake cu căpşuni, trei nuggets de pui…

Şi tot aşa, am parcurs lunga şi complicata comandă a grupului, ajustând-o din când în când.

Când a sosit mâncarea, tânărul a scos la iveală vreo unsprezece tăvi, cu treizeci sau patruzeci de pungi cu mâncare pe ele.

— Ce-i asta? l-am întrebat.

— Comanda dumneavoastră, a răspuns el şi a citit comanda mea de pe casa de marcat. Treizeci şi patru de Big Mac, douăzeci de cheeseburgeri de o sută de grame, douăsprezece shake-uri cu ciocolată…

A reieşit că, în loc să-mi ajusteze comanda de fiecare dată când am luat-o de la capăt, tot adăugase la ea.

— N-am cerut douăzeci de cheeseburgeri de o sută de grame, am cerut patru cheeseburgeri de o sută de grame, de cinci ori.

— E acelaşi lucru.

— Nu e deloc acelaşi lucru. Nu se poate să fii atât de prost!

Două dintre persoanele care stăteau la rând în spatele meu s-au arătat de partea tânărului angajat.

— Chiar aţi comandat toate astea, a spus cineva.

Şeful de tură a venit şi s-a uitat la casa de marcat.

— Aici scrie douăzeci de cheeseburgeri de o sută de grame, a zis el, de parcă ar fi fost un pistol cu amprentele mele pe el.

— Ştiu ce scrie acolo, dar nu asta am comandat.

Unul dintre copiii mei adulţi a venit să afle ce se petrece. I-am explicat ce se întâmplase, iar el a cântărit judicios chestiunea şi a decis că, punând totul cap la cap, a fost vina mea.

— Nu pot să cred că sunteţi toţi atât de proşti! m-am adresat unui public alcătuit acum din vreo şaisprezece oameni, unii proaspăt sosiţi, dar arătându-se deja împotriva mea.

În cele din urmă a venit soţia mea, m-a luat de cot şi m-a dus de acolo, aşa cum o vedeam pe vremuri conducând într-o cameră liniştită pacienţi de la psihiatrie care trăncăneau. A lămurit amiabil încurcătura cu şeful de tură şi cu angajatul, a adus la masă două tăvi cu mâncare în circa treizeci de secunde şi m-a informat că nu mai am voie să mă aventurez într-un McDonald’s vreodată, fie singur, fie supravegheat.

Şi acum iată-mă din nou într-un McDonald’s, pentru prima oară după scandalul de atunci. Am jurat să mă port frumos, dar McDonald’s e pur şi simplu prea mult pentru mine. Am comandat un sendviş cu pui şi o Cola dietetică.

— Doriţi şi cartofi prăjiţi? a întrebat tânărul care mă servea.

Am şovăit o clipă, apoi, pe un ton chinuit, dar răbdător, am spus:

— Nu. Ştii, tocmai de aceea n-am cerut cartofi prăjiţi.

— Ni s-a zis să întrebăm, gen, a zis el.

— În general, când vreau cartofi prăjiţi, spun ceva de genul: „Aş vrea şi nişte cartofi prăjiţi, te rog”. Ăsta e sistemul pe care-l folosesc.

— Ni s-a zis să întrebăm, gen, a repetat el.

— Vrei să ştii şi celelalte lucruri pe care nu le vreau? Lista e destul de lungă. De fapt, tot ce serviţi voi, în afara celor două lucruri pe care le-am cerut.

— Ni s-a zis să întrebăm, gen, a zis el din nou, dar pe un ton mai sumbru.

A aşezat pe o tavă cele două preparate comandate de mine şi mi-a urat, fără cea mai vagă urmă de sinceritate, să am o zi bună.

Mi-am dat seama că, probabil, încă nu eram pregătit pentru McDonald’s.

Serviciul de transport cu autobuzul de la Bognor Regis la Brighton, via Littlehampton, e promovat drept Coastliner 700, ceea ce-l face să sune atractiv şi elegant, poate cu motor turbo. M-am imaginat aşezat la înălţime, în confort, cu aer condiţionat şi scaun îmbrăcat în velur luxos, bucurându-mă de priveliştile mării strălucitoare şi câmpurilor unduitoare prin fereastra de sticlă uşor colorată, atât de uşor, încât îţi vine să te întorci spre cel de lângă tine şi să-l întrebi: „E geamul ăsta uşor colorat sau Littlehampton are o nuanţă vag albăstruie?”.

În realitate, când a apărut horcăind, autobuzul nu avea nici una din caracteristicile astea. Era neetajat, înghesuit şi sufocant, plin de muchii metalice dure şi scaune din plastic turnat. Era genul de vehicul în care te-ai aştepta să fii urcat dacă ai fi transferat de la o închisoare la alta. Dar, la capitolul plusuri, era ieftin – 4,40 de lire sterline drumul până la Hove, mai puţin decât dădusem pe o halbă de bere la Londra în seara precedentă.

Nutream în continuare un entuziasm precaut, căci urma să străbat un şir de staţiuni mici şi, speram eu, fermecătoare: Littlehampton, Goring-by-Sea, Angmering, Worthing, Shoreham. Mi le imaginam ca pe satele acelea vesele pe care le-ai găsi într-o carte Ladybird din anii 1950 – străzi principale cu ceainării agreabile şi magazine cu copertine în dungi viu colorate, în care se vând morişti şi mingi gonflabile, şi oameni care se plimbă ţinând în mâini cornete cu cupe de îngheţată galbenă. Dar vreme îndelungată – o oră bună sau mai mult – nu ne-am apropiat deloc de mare şi nici de vreo comunitate identificabilă. Am străbătut în schimb o nesfârşită înghesuială suburbană, pasaje supraterane şi şosele cu două benzi, trecând doar pe lângă supermagazine (iată unul dintre cei mai incorecţi termeni din viaţa britanică modernă), benzinării, reprezentanţe auto şi toate celelalte urâţenii vitale ale epocii noastre. Un pasager anterior lăsase două reviste ilustrate în buzunarul scaunului de lângă mine; am scos una, într-un moment de curiozitate plictisită. Era o revistă din acelea cu titlu ciudat de emfatic – Hello!, OK!, Acum!, Acum ce mai e!, Nu acum! – şi toate titlurile de pe copertă păreau să se refere la celebrităţi de sex feminin care se îngrăşaseră mult în ultimul timp, deşi nici una din cele pe care le vedeam nu fusese tocmai zveltă din capul locului. Nici una nu-mi era cunoscută, însă viaţa lor prilejuia o lectură fascinantă. Articolul meu preferat – poate chiar din toate timpurile – se referea la o actriţă care s-a răzbunat pe partenerul ei bleg punându-i în cârcă plata a 7.500 de lire sterline pentru o transformare vaginală totală. Asta numesc eu răzbunare. Dar, rogu-vă, ce-ţi aduce o transformare vaginală totală? Wi-fi? Saună? În mod regretabil, articolul nu specifica.

Mă prinsese microbul. M-am pomenit absorbit de vieţile în somptuoasă neorânduială ale unor celebrităţi al căror numitor comun părea să constea într-un creier minuscul, sâni gigantici şi talentul de a avea relaţii regretabile. Ceva mai încolo, în acelaşi număr, am găsit titlul frapant „Nu-ţi omorî copilul pentru faimă!”. Ăsta s-a dovedit a fi un sfat de la Katie Price (care, dacă mă întrebaţi pe mine, seamănă leit cu răposatul fotomodel Jordan) către un star în ascensiune pe nume Josie. Doamna Price nu e genul care să umble cu menajamente. „Ascultă aici, Josie”, scria ea, „după mine, eşti absolut dezgustătoare! Faptul că ai sâni şi faci avort nu te face celebră!”. Deşi din punct de vedere intelectual şi emoţional eram înclinat să-i dau dreptate lui Katie în privinţa asta, din articol părea totuşi că Josie e dovada vie a contrariului.

Fotografiile cu Josie înfăţişau o tânără cu sâni ca nişte baloane şi buze ce te duceau cu gândul la barierele plutitoare folosite pentru a opri întinderea petelor de ţiţei de pe mare. Potrivit articolului, aştepta naşterea „celui de-al treilea băiat peste două luni”, ceea ce, cred că putem fi de acord, e o rată reproductivă remarcabilă, chiar şi pentru cineva din Essex. Mai departe, articolul spunea că Josie era atât de dezamăgită că are tot băiat, şi nu fata pe care şi-o dorea atât de mult, încât se apucase iarăşi de fumat şi de băut, ca semn al nemulţumirii faţă de aparatul ei reproducător. Se gândea chiar să facă avort, ăsta fiind motivul pentru care doamna Price se avântase în luptă cu sentimente atât de puternice. Articolul menţiona în treacăt că tânăra Josie analiza propunerile de publicare a unei cărţi venite din partea a două edituri. Dacă se dovedeşte că editura mea e una dintre ele, îi dau foc cu mâna mea.

Nu-mi place deloc să vorbesc ca un moş, dar de ce sunt celebre persoanele astea? Ce calităţi posedă, de le îndrăgeşte lumea largă? Putem să eliminăm de la început din ecuaţie talentul, inteligenţa, atractivitatea şi farmecul – şi atunci, ce rămâne? Labele picioarelor delicate? Respiraţia proaspătă, mentolată? Zău dacă ştiu. Din punct de vedere anatomic, multe nici măcar nu par întru totul fiinţe umane. Multe au nume care sugerează că au venit la noi dintr-o galaxie îndepărtată: Ri-Ri, Tulisa, Naya, Jai, K-Pez, Chlamydia, ToS-R, Mo-Ron [cretin]. (Pe unele se poate să mi le fi imaginat.) În timp ce citeam revista, îmi tot răsuna în minte o voce precum cea din reclama la un film de categoria B din anii 1950, care spunea: „Au venit de pe Planeta Imbecililor!”.

Indiferent de unde s-ar ivi, acum sunt cu duiumul. Ca pentru a-mi ilustra ideea, imediat după Littlehampton, un tânăr cu pantaloni cu turul lăsat şi nişte umeri căzuţi nonşalant a urcat în autobuz şi s-a aşezat în dreptul meu, de partea cealaltă a culoarului. Purta o şapcă de baseball cu câteva numere mai mare. Numai urechile din cale-afară de mari o împiedicau să-i cadă peste ochi. Cozorocul fusese aplatizat cu compresorul şi încă mai purta eticheta cu preţul, lucioasă, ca o hologramă. Deasupra cozorocului era scris cu litere mari cuvântul „OBEY” [Supune-te]. Nişte căşti emiteau unde sonore bubuitoare prin magnificul vid interstelar din craniul lui, care călătoreau în căutarea particulei îndepărtate şi aride a creierului. Trebuie că semăna puţin cu căutarea bosonului Higgs. Dacă ai lua toţi tinerii din sudul Angliei cu şepci din astea şi cu umerii căzuţi şi i-ai strânge pe toţi în aceeaşi încăpere, tot n-ai obţine suficiente puncte IQ ca să faci un debil mintal.

Am trecut la a doua revistă, Shut the Fuck Up! [Taci naibii!]. Din ea am aflat că poate Katie Price nu era chiar întruchiparea izvorului de sfaturi înţelepte, cum presupusesem până atunci. Ni se oferea turul cu ghid al vieţii amoroase ameţitor de bogate a doamnei Price. Ea includea trei căsătorii, două logodne rupte, câţiva copii şi alte câteva angajamente sincere, dar de scurtă durată – şi ăsta era doar cel mai recent fragment al existenţei sale intense. Toate relaţiile doamnei Price fuseseră prodigios de nesatisfăcătoare, dar nici una mai mult ca ultima. S-a măritat cu un ins pe nume Kieran, al cărui talent principal era, cred, capacitatea de a-şi face părul să stea ridicat în moduri interesante. La scurt timp după ce s-au mutat în reşedinţa cu 1.100 de camere a lui Katie, aceasta a descoperit că Kieran se zbenguia cu cea mai bună (acum, probabil, fosta cea mai bună) prietenă a ei. De parcă n-ar fi fost de ajuns (şi-n lumea doamnei Price aproape nimic nu e), a descoperit că o alta dintre prietenele ei cele mai bune făcea, de asemenea, ture de probă cu Kieran. Cum e lesne de înţeles, doamna Price a turbat de furie. Cred că aici urmează Palatul Buckingham al transformărilor vaginale totale.

Dând pagina, am găsit profilul emoţionant al unui cuplu, Sam şi Joey, ale căror talente am fost sincer incapabil să le identific. M-ar interesa să aflu dacă reuşeşte cineva. Sam şi Joey erau, evident, oameni de mare succes, întrucât căutau o proprietate de proporţii în Essex – „ideal, un castel”, a declarat un prieten. Ajuns aici, mi-am dat seama că-mi picură creierul pe pagini, aşa că am lăsat revista deoparte şi am privit în schimb peisajele suburbane ce defilau la fereastra mea.

Puţin câte puţin, fără să mă pot abţine şi cu numeroase zvâcniri spasmodice ale capului, am căzut în cel mai adânc somn.

M-am trezit cu o tresărire şi am descoperit că mă aflu într-un loc incert. Autobuzul oprise în dreptul unui parc orăşenesc mare, dreptunghiular, verde şi plin de oameni. Pe trei laturi era mărginit de mici hoteluri şi blocuri de apartamente, iar pe a patra era deschis spre mare. Era fermecător. Chiar dincolo de fereastra mea pornea dinspre parc o stradă pietonală, şi ea cu un aer îmbietor. Poate mă aflam la Hove. Auzisem că Hove e foarte plăcut. Am coborât grăbit din autobuz şi am hoinărit puţin, întrebându-mă cum pot afla unde sunt. Nu m-am putut hotărî să abordez pe cineva şi să întreb: „Mă scuzaţi, unde sunt?”, aşa că am mers până când am ajuns la un panou informativ care m-a anunţat că mă aflu în Worthing.

Am explorat strada pietonală, numită Warwick Street, şi am băut un ceai, apoi am mers agale până pe faleză, care era dominată de o parcare etajată senzaţional de urâtă. Zău că te întrebi ce e în mintea celor de la urbanism. „Auzi, am o idee! În loc să avem hoteluri şi blocuri drăguţe la malul mării, hai să construim o parcare uriaşă, fără ferestre. Asta va atrage precis oameni cu nemiluita!” M-am gândit să parcurg pe jos restul drumului până la Brighton, dar apoi mi-am dat seama că ceea ce zăream neclar departe, la orizont, era chiar Brighton şi că era cu siguranţă cale lungă până acolo – mai bine de 13 kilometri, potrivit hărţii mele de încredere de la Serviciul Topografic Naţional, considerabil mai mult decât aveam chef să merg pe jos în acel moment.

Aşa că am urcat în alt autobuz, practic identic cu primul, şi mi-am reluat călătoria pe şosea. A început promiţător, dar în scurt timp drumul de coastă a devenit un şir lung de cimitire auto, depozite de materiale de construcţii, ateliere auto şi, la urmă, o imensă centrală electrică la intrarea în Shoreham. Ne-am nimerit într-un ambuteiaj, din cauza lucrărilor rutiere, şi eu am adormit iar.

M-am trezit la Hove, exact unde doream să fiu, şi am coborât din autobuz cu obişnuita-mi grabă stângace. Întâmplător, citisem recent despre George Everest, cel care a dat numele Muntelui Everest, şi aflasem că e înmormântat în cimitirul St. Andrew’s din Hove, prin urmare m-am gândit că aş putea să-i văd mormântul. Înainte să citesc despre bătrânul George, nu mă întrebasem nici măcar o dată de unde vine numele muntelui. S-a dovedit că nici măcar n-ar fi trebuit să i-l poarte. În primul rând, George Everest nu l-a văzut niciodată. Munţii, din India sau din alte părţi, n-au jucat nici un rol în viaţa lui.

Everest s-a născut la Greenwich în anul 1790; era fiul unui avocat şi a studiat la şcolile militare din Marlow şi Woolwich înainte de a fi expediat în Extremul Orient, unde a devenit topograf. În 1817 a fost trimis la Hyderabad, în India, ca asistent principal în cadrul unui demers cunoscut drept The Great Trigonometrical Survey. Proiectul urmărea să realizeze studiul topografic al unui arc de meridian în India, ca modalitate de a determina circumferinţa Pământului. Era opera vieţii unui ins de o obscuritate interesantă, pe nume William Lambton. Aproape tot ce ţine de Lambton e incert. Dicţionarul Oxford al biografiilor naţionale spune că s-a născut cândva între anii 1753 şi 1769 – un interval al posibilităţilor frapant de larg. Locul în care a copilărit e cu totul necunoscut, la fel şi toate celelalte detalii referitoare la primii ani de viaţă şi la educaţia lui. Se poate spune doar că în 1781 s-a înrolat în armată, a plecat în Canada pentru a măsura graniţa acesteia cu noile State Unite, după care a fost trimis în India. Acolo i-a venit ideea să măsoare arcul de meridian. A trudit la asta vreo 20 de ani, până să moară subit în nordul Indiei în 1823 – deşi nu se ştie exact unde, când şi din ce cauză. George Everest n-a făcut decât să finalizeze proiectul. Demersul a fost important, însă nu s-a apropiat câtuşi de puţin de Munţii Himalaya.

Fotografiile lui Everest din ultima parte a vieţii înfăţişează un chip posac, încercuit aproape perfect de părul şi barba albe. Viaţa în India nu i-a priit cine ştie ce. A trăit acolo 20 de ani, simţindu-se rău cam tot timpul, căci suferea de tifos şi accese cronice de febră Yellapuram şi diaree. A petrecut lungi perioade acasă, în concediu de boală. S-a întors definitiv în Anglia în 1843, cu mult înainte să fie botezat muntele. E aproape singurul munte din Asia care are un nume englezesc. În general, cartografii britanici au fost destul de scrupuloşi în ce priveşte păstrarea denumirilor autohtone, însă Muntele Everest era cunoscut pe plan local sub mai multe nume – Deodhunga, Devadhunga, Bairavathan, Bhairavlangur, Gnalthamthangla, Chomolungma şi alte câteva –, aşa că nu exista unul asupra căruia să se fixeze. Britanicii îl numeau de cele mai multe ori Piscul XV. La acea vreme, nimeni nu ştia că e cel mai înalt munte din lume şi, ca atare, merită o atenţie specială, astfel că, atunci când cineva a scris pe hartă numele lui Everest, n-a fost un gest de mare însemnătate. Până la urmă, s-a constatat că studiul topografic era oricum greşit în mare măsură, aşa că Lambton şi Everest au murit fără să fi înfăptuit mare lucru.

În paranteză fie spus, George Everest nu-şi pronunţa numele E-ve-rest, cum îl spune azi toată lumea, ci Eve-rest – doar două silabe –, aşa că muntele nu e doar greşit numit, ci şi greşit pronunţat. Everest a murit la vârsta de 76 de ani, în Hyde Park Gardens, Londra, însă a fost transportat la Hove pentru a fi înmormântat. Nimeni nu ştie de ce. Nu se cunoştea vreo legătură a lui cu oraşul sau cu vreo parte din Sussex. Mă fascina ideea că muntele cel mai faimos din lume poartă numele unui om care n-a avut nici o legătură cu el şi căruia nici măcar nu-i pronunţăm corect numele. Mi se pare chiar splendid.

St. Andrew e o biserică impresionantă, mare şi cenuşie, cu o turlă pătrată, întunecată. La poartă se afla un panou mare pe care scria Biserica St. Andrew vă urează bun venit, dar spaţiile pentru numele vicarului, orele slujbelor şi numărul de telefon al îngrijitorului bisericii erau necompletate. Trei grupuri de vagabonzi ocupau cimitirul, bând şi bucurându-se de soare. Doi inşi din grupul aflat cel mai aproape de mine se certau cu înflăcărare, însă nu mi-am putut da seama pe ce temă. Am hoinărit printre pietrele funerare, dar majoritatea inscripţiilor, roase de intemperii, deveniseră ilizibile. Mormântul lui Everest a fost expus aerului sărat de la Hove timp de aproape 150 de ani, aşa că pare improbabil să fi rezistat într-o formă identificabilă. Unul dintre cei doi inşi certăreţi s-a ridicat ca să facă pipi pe zidul împrejmuitor. În timp ce urina, am început să-l interesez şi s-a apucat să strige la mine peste umăr, într-un mod uşor ostil, întrebându-mă ce caut.

I-am spus că aş vrea să găsesc mormântul unui bărbat pe nume George Everest. Omul m-a uluit spunând, cu o voce de-a dreptul educată, „A, e chiar acolo”, arătând spre nişte pietre funerare la câţiva paşi de mine.

— Muntele Everest a primit numele lui, dar, ştii, nu l-a văzut niciodată.

— Aşa am citit.

— Tâmpit de doi bani! a exclamat omul, un pic ambiguu, apoi şi-a săltat daravela înapoi în pantaloni cu un aer de satisfacţie.

Aşa s-a sfârşit prima mea zi ca turist în Marea Britanie. Am presupus că măcar unele dintre cele care urmau aveau să fie mai bune.

1. Joc de cuvinte bazat pe pronunţia asemănătoare a cuvintelor kursaal, parc de distracţii într-o staţiune, şi cures all, vindecă tot.