Michele Mari, Roderick Duddle

Copyright © 2014 Giulio Einaudi editore s.p.a., Torino

All rights reserved

© 2016 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6342-2

ISBN PDF: 978-973-46-6343-9

ISBN print: 978-973-46-6238-8

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Theodor Kittelsen (1857-1914), Departe, tare departe, castelul Soria Moria strălucea ca aurul, 1900

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MICHELE MARI s-a născut în 1955, la Milano. Publică proză, poezie şi texte de critică literară; predă la Universitatea de Stat din Milano, domeniul său de interes fiind literatura italiană a secolelor al XVIII-lea şi al XIX-lea. În 1989 îi apare primul roman, Di bestia in bestia, urmat de Io venìa pien d’angoscia a rimirarti (1990), La stiva e l’abisso (1992), Euridice aveva un cane (povestiri, 1993), Filologia dell’anfibio (1995), Tu, sanguinosa infanzia (povestiri, 1997), Rondini sul filo (1999), Tutto il ferro della torre Eiffel (2002), Verderame (2007), recompensat cu prestigiosul premiu Grinzane Cavour, Rosso Floyd (Pink Floyd în roşu, 2010; Polirom, 2011, 2013), Fantasmagonia (povestiri, 2012) şi Roderick Duddle (2014), nominalizat la premiul Campiello şi distins cu premiul Asti d’Appello. O trăsătură remarcată în cărţile sale este opoziţia în faţa schimbării, a modernităţii în aspectele sale comerciale sau în tendinţele de a căuta cu orice preţ spectaculozitatea; scriitorul este fascinat, în schimb, de personalităţi obsedante – atît figuri istorice, cît şi scriitori şi artişti renumiţi – şi amestecă nonşalant realitatea şi ficţiunea în scrierile sale.

Partea întîi

Tovarăşii

— De fapt… eu… mă numesc Michele Mari.

— Mă iei de prost? Zău că te fac să simţi gustul cravaşei mele, nemernicule!

— Serios, eu…

— Gura, canalie! Nu s-a născut încă ticălosul în stare să-l ducă de nas pe bătrînul Saramură, ce zici, Scummy¹?

— Zic că aşa e, ptiu, drace! a mîrîit bărbatul pe nume Scummy scuipînd un cocoloş de tutun în şanţ.

— Deci, mucosule, pentru ultima oară: care-i numele tău?

— Dar v-am spus, eu…

— Eu, eu! Eu nu înseamnă nimic! Vezi scuipatul tovarăşului meu? E o chestie mai importantă decît tine, să mă-nţelegi. Şi dacă mă piş acum pe el şi-i fac vînt de-aici, pînă şi lucirea lăsată de pişălăul meu scîrbos e o chestie mai importantă decît tine, eşti de-acord?

— De… de-acord.

— De-acord, domnule.

— De-acord, domnule.

— Începem să ne înţelegem. Deci nu te cheamă cumva… nu te cheamă din întîmplare… ăă, Roderick?

— Nu, domnule.

— Sigur, sigur. Şi nu eşti, tot din întîmplare, nu eşti din Castlerough?

— Vai, nu, domnule, oricine vă poate spune că sînt din Milano.

— Cum să nu, cum să nu! Şi unde-ar fi locu’ ăsta?

— Cum unde? Milano… în Italia…

— Ai auzit, Scummy? Pămîntul Papei, să ne despăduchem în onoarea sfîntului părinte!

— Hi, hi, a făcut Scummy extrem de amuzat.

— Şi ia zi-mi, afurisitule, a continuat bărbatul care se prezentase drept Saramură, nu-i cumva adevărat că maică-ta e Jenny Slăbănoaga, aia care spăla vasele la Gîsca Roşie?

— Nicidecum, domnule, pe mama mea o cheamă Iela Mari şi n-a lucrat niciodată la Gîsca Roşie. E autoarea celor mai frumoase cărţi pentru copii realizate vreodată în Italia, ştiţi?

— Să mor dacă am întîlnit vreodată un mincinos mai neruşinat decît tine! Adică nu eşti un bastard, ă? Şi de taică-tu ce-mi spui, dat fiind că nu l-ai cunoscut niciodată?

— Bineînţeles că-l cunosc! Îl cheamă Enzo Mari şi e un designer faimos!

— Endsow Murry… ce nume mai e şi ăsta? Ai imaginaţie, ă? Dar te învăţ eu ce-i ăla respect, şmecheraşule!

Acestea fiind spuse, a ridicat în aer cravaşa lui de piele netăbăcită. Băiatul, dacă băiat era, a dat să fugă, dar o piedică pusă de Scummy l-a azvîrlit cît era de lung în noroi.

— Na! Simte-i gustul şi bagă la cap! urla bărbatul lovind forma care se zbătea în noroi. Vierme scîrbos, ţine!

Durerea era atît de intensă, încît, pentru o clipă, victima se convinsese că este într-adevăr un băiat. Gîsca Roşie, Jenny Slăbănoaga… Castlerough… Loviturile cădeau asupra lui fără milă.

— Aveţi milă, domnule, aveţi milă.

— Mila trebuie s-o meriţi. Zi-mi cine era maică-ta.

— Je… Jenny Slăbănoaga, domnule.

— Şi spăla vase la Gîsca Roşie şi făcea multe alte trebuşoare frumoase, ă, Scummy? Chiar nişte trebuşoare a-ntîia!

— Hi, hi!

Bărbatul a pocnit din bici în aer.

— Şi pe taică-tu l-ai cunoscut vreodată?

— Nu, domnule, niciodată.

— Foarte bine, chiar foaaaarte bine. Iar acum fii foarte atent, fiindcă o să te-ntreb cum te cheamă şi o să te-ntreb o singură dată.

Băiatul şi-a şters noroiul încleiat de pe buze.

— Roderick, domnule, mă cheamă Roderick.

Gîsca Roşie

Dintre toate localurile de pe coastă între Glerenmouth şi Cork, Gîsca Roşie din Castlerough e, fără îndoială, cel mai renumit. Totuşi faima lui nu e chiar dintre cele la care ar aspira un hangiu cinstit: cine are dubii să intre cînd îi vine bine în cîrciuma în chestiune într-o seară oarecare şi să spună dacă a văzut vreodată, în acelaşi loc, o asemenea adunătură de şarlatani, marinari, căruţaşi, vagabonzi şi beţivani. Avînd în comun pasiunea pentru cărţi de joc şi pentru rom, mulţi dintre aceşti gentilomi parcă au făcut din Gîsca Roşie propriul domiciliu, iar unii dintre ei au devenit într-atît obişnuiţii casei, că se poate foarte bine spune că fac deja parte din decor. Originea acestui fenomen, dacă nu te mulţumeşti să-l explici prin forţa obişnuinţei sădite în fiinţa umană, e foarte probabil graţia, ca să nu spunem cochetăria necuviincioasă, a ospătăriţelor care servesc la mese, întreţinîndu-i pe muşterii cu tot soiul de glume îngăduite şi mai puţin îngăduite. De alegerea unor asemenea fiinţe consolatoare se îngrijea personal proprietarul hanului, acel faimos Jeremiah Jones despre care cu siguranţă cititorul meu informat o fi auzit vorbindu-se, şi nu în mod prea exemplar.

În organizarea propriilor afaceri, domnul Jones se conducea după o metodă pe care un filozof modern n-ar ezita s-o definească drept ştiinţifică. Întîi de toate, se învîrtea pe unde credea că sînt mai mari şansele de a găsi obiectul dorit, printre tarabele pieţelor sau pe străduţele cartierelor mai sărace din tîrgurile de pe coastă, prin grajduri sau de-a lungul cheiurilor. Odată identificată ceea ce obişnuia să definească o promisiune, adică o copilă între doisprezece şi cincisprezece ani, o angaja plătindu-le părinţilor ei un număr de monede proporţional cu viclenia şi lăcomia lor; ba celor care nu aveau nevoie de mînă de lucru li se părea incredibil că scapă de o gură de hrănit, împrejurare care făcea acel tip de înţelegere foarte asemănătoare unei cesiuni permanente. Întorcîndu-se cu prada lui la Gîsca Roşie, domnul Jones o încredinţa bucătăresei ca să facă din ea o slugă perfectă. După un an sau doi, cînd considera că sosise momentul, acest iscusit întreprinzător o promova pe fată ca ospătăriţă, nu înainte de a o spăla şi pieptăna şi mai ales instrui în privinţa conduitei pe care trebuia s-o aibă, sau mai degrabă să n-o aibă, în desfăşurarea obligaţiilor ei. Evoluţia de la slugă la ospătăriţă presupunea şi o trecere de la un culcuş improvizat cum dădea Domnul în bucătărie la o cămăruţă de la etaj; aici, pe o saltea mare de paie, dormeau două sau trei fete, în timp ce alte două aveau fiecare cîte o odaie, condiţie pe care doar un naiv ar putea-o considera privilegiată. Nu e nevoie, într-adevăr, de o mare experienţă lumească pentru a ghici cărei întrebuinţări îi erau hărăzite aceste ultime două camere, ţintă a pelerinajului tuturor celor care şi-l puteau permite.

Trecerea de la condiţia de ospătăriţă la cea de Venus tocmită coincidea, de obicei, cu o instructivă ceremonie de iniţiere oficiată de domnul Jones în persoană; după care, ca un administrator prudent, le scutea pe cele două responsabile de servitul în sală, nu fără ca muşteriii mai puţin înstăriţi să protesteze pentru acea neaşteptată confiscare de frumuseţe. Se întîmpla, totuşi, ca din cînd în cînd una dintre tinerele femei să rămînă însărcinată: într-un astfel de caz, era văzută din nou servind la mese în perioada necesară refacerii forţelor după ce se descotorosea de viitorul copil. Oricum, metoda domnului Jones prevedea ca, odată ajunsă la o anumită vechime în activitate, şi iremediabil pierdută orice urmă de prospeţime şi de seducere, domnişoara în chestiune să-şi continue cariera în calitate de bucătăreasă sau de spălătoreasă sau de grăjdăreasă: astfel, aşa cum se obişnuieşte să se spună că de la porc nu se aruncă nimic, şi despre angajatele domnului Jones se poate afirma că nici o calitate nu era risipită.

În vremea cînd s-au petrecut faptele pe care le povestim, cele două atracţii de la Gîsca Roşie, adică din toată partea aceea de coastă, se numeau Polly şi Molly, dar chiar înaintea lor, şi pentru lungă vreme, fuseseră Jenny Slăbănoaga şi Jenny Grasa. Nu că una ar fi fost la modul propriu slabă şi cealaltă la modul propriu grasă, amîndouă fiind, dimpotrivă, foarte bine făcute şi armonioase: cert e că o uşoară diferenţă în rotunjimi a fost suficientă pentru a le fixa acele porecle. Nimeni, de altfel, nu le ştia numele de familie şi cu atît mai puţin păreau să şi-l amintească cele direct interesate. Din cele două, cea care avea cel mai mare succes era Jenny Slăbănoaga, la a cărei uşă se forma adesea un şir de clienţi dispuşi mai degrabă să aştepte decît să apeleze la Grasă. Tocmai în virtutea extraordinarului său prestigiu, frumoasa Slăbănoagă a obţinut ceea ce nici una dintre colegele ei, în cazul că ar fi şi dorit-o, n-a putut niciodată să obţină: să aducă la lumină rodul neprevăzut al propriei îndeletniciri. La început, domnul Jones nici n-a vrut să audă; apoi, în faţa ameninţării că se aruncă de pe stînci, şi mai ales în urma promisiunii că va reveni, de îndată ce era cu putinţă, la sus-numita îndeletnicire cu un devotament de două ori mai mare, a fost de acord. Astfel, în camera unde răsunaseră multe voci de bărbaţi, s-a auzit, într-o bună zi, plînsul unui nou-născut căruia i s-a pus numele Roderick.

Roderick

Inima unei mame e un mister prea mare ca să-i poţi desluşi toate liniile formei sale. Ştim bine cum ar fi interpretat un pas atît de dificil un om al bisericii, un medic, un naturalist, un filozof; noi, care pe podeaua de la Gîsca Roşie recunoaştem mesele fără timp ale unei scene, alegem să ne oprim în prag şi să nu discutăm rolul pe care Jenny Slăbănoaga l-a ales pentru sine şi propriul copil.

Primii ani din viaţa lui Roderick au fost cei mai buni. Îngrijit cu rîndul de femeile care, într-un fel sau în altul, locuiau şi munceau la han, micuţul a învăţat foarte curînd să împartă reprezentarea maternităţii între toate slujnicele, bucătăresele, ospătăriţele şi prostituatele care se ocupau de el (roluri care, după cum s-a văzut, nu se excludeau reciproc). Între ele, Jenny Slăbănoaga ocupa poziţia cea mai importantă, bineînţeles, de vreme ce faptul că putea fi înlocuită de celelalte figuri feminine nu-i afecta autoritatea. Domnul Jones ştia foarte bine că trebuia să suporte ca plodul cu pricina să fie hrănit, spălat, îmbrăcat, legănat şi dezmierdat pe cheltuiala lui numai ca să nu piardă serviciile rentabile ale principalei lui atracţii. Dacă ar fi fost după el, s-ar fi descotorosit de el trăgîndu-i un şut zdravăn în fund, dar în mintea lui era vie privirea pe care Slăbănoaga i-o aruncase în puţinele dăţi în care el îşi permisese să-i ardă ţîncului o palmă uşoară peste ceafă, dintre cele cărora se obişnuieşte să li se spună usturătoare.

Astfel, Roderick creştea fără să cunoască muchiile cele mai tăioase ale vieţii. Cînd a împlinit şapte ani, domnul Jones l-a trimis în bucătărie unde, de altfel, femeile i-au încredinţat sarcinile mai puţin grele, ca aranjarea legăturilor de nuiele în sobe sau datul ridichilor pe răzătoare. Acolo, într-o firidă ascunsă de o perdea murdară, era culcuşul lui: nimic mai mult decît o rogojină făcută sul şi o pătură, dar măcar era un loc numai al lui. Cu timpul, copilul a învăţat să jumulească claponii, să pună umplutura pentru pie², să facă aluat din făină de ovăz şi să-l întindă şi chiar să prepare un chutney³ acceptabil.

Cînd nu era ocupat în bucătărie, Roderick, căruia din motive uşor de intuit îi era drastic interzis să se ducă după mama lui în odaie, zăbovea în grajd pe lîngă animale sau hoinărea pe stînci, unde se distra adunînd oscioarele pescăruşilor morţi, pe care le ducea apoi pe furiş în chichineaţa lui unde avea o cutie plină. Aşezînd oscioarele acelea pe podea, compunea figuri geometrice mereu diferite şi tot mai complexe sau se amuza alcătuind scheletul unor animale imaginare, monştri cu patru aripi şi coadă de dragon, oameni-animal cu proporţii imposibile… De altfel, mama lui nu avea timp să se ocupe de el, pentru că propria reputaţie (aceeaşi reputaţie care îi permisese să-l ţină) îi impunea o activitate aproape neîntreruptă, cu excepţia cîtorva ore de somn pe noapte sau, mai precis, pe dimineaţă. Un astfel de regim de viaţă nu putea să nu aibă consecinţe, care au apărut, de fapt, foarte curînd, cu o punctualitate ameninţătoare, sub perfida formă a tuberculozei. Cînd a murit, Slăbănoaga avea douăzeci şi opt de ani, iar Roderick trebuia să împlinească zece. Cu siguranţă, la vîrsta aceea, copilul nu era în stare să-şi imagineze ce-i rezervă viitorul: ştia însă care ar fi fost viaţa lui acolo, la Gîsca Roşie, fiindcă nici nu se terminase bine înmormîntarea mamei lui, că deja domnul Jones a început să-şi manifeste nemulţumirea pe care, din respect faţă de preţioasa lui angajată, o ţinuse încătuşată ani de zile. Roderick a fost insultat, ameninţat şi, în cele din urmă, doar două zile mai tîrziu, bătut; colţişorul lui din spatele perdelei, în bucătărie, i-a fost dat unei fete noi şi toate lucrurile lui, inclusiv colecţia de oscioare, au fost răvăşite şi azvîrlite. Dar mai important e faptul că el însuşi a fost azvîrlit: mai exact, dat afară de domnul Jones cu un şut în şale, împreună cu ordinul de a nu se mai arată la faţă în veci.

Medalionul

Prudenţa e o mare virtute, mai ales cînd se îmbină cu amorul propriu. Ne-ar plăcea să putem înnobila acest adevăr alăturînd amorului propriu iubirea pe care un tată o simte pentru copiii lui, dar în cazul despre care urmează să vorbim iubirea nu putea exista din simplul fapt că încă nu existau copiii.

Om practic şi abil, lordul Pemberton (al treilea descendent al Pembertonilor care primea numele Edward) s-a trezit moştenitorul unei averi imense, ceea ce l-a ajutat să-şi uite repede părinţii. Ba chiar a început aproape imediat să se gîndească la el însuşi ca părinte, mai mult: ca străbun al unui lung şi ilustru neam, care nu mai e o ramură în desişul ramurilor genealogice, ci obîrşia unui nou şi glorios arbore. Strămoşii lui, cel mult, puteau fi consideraţi nişte obscure rădăcini ascunse în pămînt. Astfel, pentru momentul căsătoriei, a pregătit un contract matrimonial elaborat prin care viitoarea consoartă se angaja oficial să nu se recăsătorească după eventuala şi prematura lui moarte. În acest mod, copiii lui, pe care şi-i închipuia într-un număr care varia de la doi la patru, toţi băieţi, n-ar fi fost eclipsaţi de concurenţa unui bastard, iar numele pur al familiei Pemberton n-ar fi trebuit să se teamă că o combinaţie cinică de căderi onorabile pe cîmpul de luptă şi boli chinuitoare ar provoca o lamentabilă deviere dinastică. Zis şi făcut: lordul Pemberton s-a însoţit cu domnişoara Louise Winnicott, în decursul cîtorva ani a avut o fată şi un băiat, după care a murit în floarea vîrstei din cauza unui atac de apoplexie, sfîrşit puţin convenabil pentru cineva căruia îi plăcea să se închipuie sub forma unui viguros trunchi de stejar.

Lady Pemberton se putea considera încă o femeie tînără; mulţi bărbaţi ar fi considerat-o frumoasă – puţin boţită, dar frumoasă. Fidelă pactului lor, s-a adaptat în mod firesc văduviei, într-atît încît s-a convins că era vorba de libera ei alegere. Şi, bineînţeles, trebuie să presupunem că era, din moment ce doliul acela perpetuu a devenit repede, şi a rămas pentru douăzeci de ani, ocazia pentru a se înconjura de consolatori cu iniţiativă care, revigorînd obiceiul cavalerismului de secol XVIII, roiau mereu în jurul ei. Trunchiul de stejar, înrămat în mijlocul unui perete din salon, observa mulţumit droaia de tineri ofiţeri şi publicişti ambiţioşi, cărora prudenţa sa le refuzase posibilitatea de a-l înlocui. În mijlocul aceluiaşi salon, lady Pemberton privea în jurul ei nu mai puţin mulţumită: mobilier de preţ, servitori discreţi, doi copii ca două bijoux, o mică armată de admiratori, un inimos cvartet cameral şi marea oglindă înrămată care-i reflecta imaginea.

Cît adora oglinda aceea! Totuşi, dacă s-ar fi preocupat să observe mai bine o mică zonă oxidată, jos în dreapta, care împiedica reflexia, dacă s-ar fi pierdut cu privirea şi cu mintea în acea insuliţă verzuie, ar fi putut intui ce-i rezerva viaţa. Ar fi văzut un pîntece care creştea săptămînă după săptămînă, s-ar fi întrebat (s-ar fi întrebat la momentul potrivit şi ar fi început să se întrebe acolo, în faţa oglinzii) dacă tatăl era lordul Feversham sau tînărul Bixby sau sir Fallon, ar fi socotit lunile de izolare în camera ei, oficial din cauza unei boli infecţioase misterioase căreia medicina nu putea să-i dea de cap: şi apoi… Cine-mi dă dreptul să continui? Mi-l dai tu, cititor ilustru? Chiar vrei să afli? Vrei să afli despre acea naştere clandestină, despre chinul unei mame, despre „bocceaua“ încredinţată de mamă unei servitoare şi pusă de servitoare, într-o noapte ploioasă, în braţele unei călugăriţe? Cuvîntul „chin“ ţi se va părea, poate, nepotrivit pentru situaţia dificilă, dar cum să defineşti altfel teama că adevărul ar ieşi la iveală, neplăcerea acelei lungi perioade de zăcut la pat, preocuparea legată de recuperarea deplină a propriei frumuseţi, supărarea provocată de acei cavaleri care, între timp, căpătaseră obiceiul de a frecventa alte saloane, de a-şi prezenta omagiile altor doamne? Lucrul cert e că în această stare de nervozitate sufletească nu era loc pentru iubirea maternă: mica creatură a fost, de fapt, uitată cu aceeaşi viteză cu care fusese expulzată din acea lume îmbelşugată şi nimeni, cu atît mai puţin cei doi copii, nu i-a bănuit niciodată existenţa. Pe scurt, doamna a revenit la viaţa ei dintotdeauna: tinereii strălucitori de altădată au fost înlocuiţi, puţin cîte puţin, de cavaleri mai în vîrstă, dar nu mai puţin drăguţi, epitet prin care îi desemna laolaltă, fără deosebire, pe însoţitorii ei, pe cei doi copii, cîinii, păsările, bijuteriile, în fine, tot ce era frumos şi bun pe lume. Lumea fusese generoasă cu ea şi a continuat să fie pînă cînd, odată cu frumuseţea, i-a luat totul. Ca şi cum norocul ei ar fi fost în mod fatal legat de înfăţişarea ei, pierderea farmecului a fost ca o invitaţie la năpaste, care s-au ivit scrupulos organizate.

Prima a fost lovită fiica, de-acum adolescentă: o boală îngrozitoare, al cărei nume mama n-a reuşit niciodată să-l înveţe, a băgat-o într-o clipă în mormînt. Întîmplător sau drept consecinţă a acelui doliu, mama a început, aşadar, să sufere de un stînjenitor vitiligo şi de o şi mai stînjenitoare alopecie: suferinţe cu care, oricum, n-a avut nici măcar cum să se obişnuiască, din moment ce, la scurtă vreme, primul născut, după ce a auzit într-un cerc o glumă nemiloasă despre părul mamei sale şi i-a trimis pe martori la zeflemitorul cel mojic, a căzut în duel cu o gaură de glonte în frunte. Ajungînd-o şi acest necaz, lady Pemberton a reacţionat în felul ei, adică făcînd o hemipareză facială. În mod categoric neprezentabilă (nici măcar în faţa acelei faimoase oglinzi), s-a prăbuşit într-un abis de furie şi de disperare, în care a rămas cufundată tot timpul cît i-a mai rămas de trăit, adică încă vreo cincisprezece ani, mai mult sau mai puţin. Sau, mai exact, ar trebui să spunem pentru aproape tot timpul, fiindcă spre sfîrşit, simţind cum se apropie încheierea frămîntării sale lumeşti, lady Pemberton a descoperit – i-a fost de-ajuns s-o dorească, vreme de o lacrimă – a descoperit, aşadar, că exista un mod de a se căţăra pe pereţii acelui abis înainte să se închidă deasupra ei pe vecie: să ceară iertare. Şi o singură persoană pe lume putea să i-o acorde. Gîndul i-a fugit la copilul abandonat cu mulţi ani în urmă, în noaptea aceea ploioasă. Alţi moştenitori, chiar luînd în considerare ramurile colaterale ale familiei, nu existau. A privit portretul soţului ei, acel trunchi care fusese tăiat la cîteva palme de pămînt, şi i-a venit în minte că trunchiurile tăiate, tocmai, obişnuiesc să dea noi vlăstare, şi că dacă s-ar da de urma acelei fiinţe, dacă ar fi fost recunoscută… recunoscută ca o Pemberton… da, trebuia să existe o lege care îţi permite să dai fiilor naturali numele tatălui chiar dacă acesta murise, i-ar fi deranjat pe toţi prietenii ei de la tribunal ca să obţină asta…

Copila aceea (pentru că era o fată, sau cel puţin aşa i se părea că-şi aminteşte) putea fi recunoscută numai datorită unui obiect pe care, mai mult din exaltare romanescă decît din afecţiune, i-l pusese la gît înainte s-o abandoneze: un medalion, un medalion foarte drăguţ înfăţişînd un delfin pe o parte şi un crin pe cealaltă. Probabil că nu erau multe astfel de bijuterii la gîtul unei femei de… de cîţi ani putea să aibă acum? Douăzeci şi şapte? Douăzeci şi opt? Şi dacă îl vînduse sau îl pierduse? Dacă i-l furaseră? Dacă ea însăşi murise? Trebuia să afle dacă voia să remedieze cursul pe care îl luase viaţa ei. Viitorul nu mai putea s-o neliniştească cu imaginea altor ofense oribile aduse frumuseţii sale, pentru că acea frumuseţe se stinsese de mult, nici măcar nu şi-o mai amintea. S-a dus în salon, a smuls pînza care de ani de zile acoperea oglinda. S-a privit: o bătrînă complet cheală, cu pielea plină de pete care-i atîrna flască la fălci, convergînd spre locul unde se întîlnesc claviculele într-o anormală guşă tremurătoare. Şi asta nu era nimic în comparaţie cu focul veşnic care o aştepta: nu, trebuia neapărat să dea de urma acelei femei şi s-o numească moştenitoarea întregii ei averi. Numai aşa, poate, sufletul ei va fi salvat şi, dacă soarta ar fi început să se asmuţească asupra noii moştenitoare, ei bine, ea nu s-ar fi plîns.

Maidanul

Imediat ce Maica Stareţă⁴ a auzit motivul care o condusese pe lady Pemberton în parloarul mănăstirii, şi-a amintit împrejurările. Adică felul în care sora Allison primise cu mult timp în urmă o nou-născută de la o necunoscută, cu un săculeţ cu monede de aur cusut de pătură şi medalionul acela ciudat atîrnat la gît. Probabil că nu valora cine ştie ce, altfel nu i l-ar fi lăsat, asta-i sigur. Şerpoaica aia mică! Crescuse slabă ca o scobitoare, bună cel mult la măturat în bucătărie şi la curăţat cartofi, treabă pentru care, într-adevăr, a fost de timpuriu destinată pînă cînd a venit momentul să fie trimisă în lume sau, mai precis, dată de mîncare la lupi. Într-adevăr, ce motiv exista să fie făcută călugăriţă, de vreme ce nu aducea nici o zestre? Cît priveşte monedele din acel săculeţ, acestea fuseseră cheltuite pentru întreţinerea ei, chiar dacă nu ai nevoie de un economist ca să susţii că munca fetei ar fi fost mai mult decît suficientă pentru a recompensa mănăstirea pentru supele alea chioare şi culcuşul ăla mizer.

În spatele mănăstirii era un un vast maidan abandonat unde, din vremuri imemoriale, putrezeau trăsuri vechi şi rugineau unelte agricole. Acolo, cam o dată pe an, se adunau cîţiva indivizi dubioşi care, fără să-şi vorbească, îşi aruncau priviri ameninţătoare scuipînd tutun. La momentul stabilit, Maica Stareţă, cea care-i convocase, ieşea pe o uşiţă ducînd cu ea una sau două copile, spălate şi pieptănate ca pentru o întîlnire galantă. Şi totuşi nu era nimic galant în privirea lor, care, atunci cînd nu era aţintită în pămînt, rătăcea înspăimîntată asupra acelor indivizi neliniştitori. Maica Stareţă îşi amintea bine ziua aceea, dusese pe maidan o singură fată. Afară, în plină lumină, părea încă şi mai slabă. Şi, într-adevăr, de cum au văzut-o, cei patru bărbaţi au scuipat la unison în semn de dispreţ.

— Şi asta zici dumneata că-i o fată? a urlat domnul Sweeney stîrnind rîsetele celorlaţi.

— Şi cum o cheamă pe tipă? a întrebat domnul Leach.

— N-are nume, noi îi spunem Scrumbia, a răspuns Maica Stareţă.

Au izbucnit din nou rîsete.

— Scrumbie! Ţi-l udă şi-apoi ţi-l usucă⁵! a urlat domnul Cook îndoindu-se de rîs, în timp ce domnul Sweeney şi domnul Leach schimbau viguroase bătăi pe umeri. Doar al patrulea individ, care participase la distracţia generală limitîndu-se la un rîs batjocoritor, sugrumat, rămînea tăcut.

— Deci, domnilor, i-a îndemnat Maica Stareţă, nimeni nu vrea să facă o ofertă? E slabă, de-acord, dar va deveni…

— Piele şi os, asta e, numai piele şi os!

— Eu, ptiu!, n-am văzut niciodată o afacere mai proastă. La bună vedere, soră.

— Scrumbie, să fim serioşi!

Şi, unul după altul, au plecat. Toţi în afară de bărbatul tăcut.

— Cît? a şuierat acesta în cele din urmă.

— O, păi… avînd în vedere vîrsta şi faptul că e sănătoasă… nu mai puţin de douăzeci de guinee…

— Zece.

— Dar ce vorbă-i asta? Nu cumva vreţi să profitaţi de lucrarea Domnului, nu-i aşa?

— Douăsprezece.

— Dar, în fine, trebuie să înţelegeţi că…

— Douăsprezece.

Maica Stareţă l-a privit în ochi, dar n-a văzut nimic.

— Aţi cîştigat, luaţi-vi-o.

După ce a plătit suma, bărbatul a înşfăcat-o pe fată de încheietura mîinii şi a smucit-o brutal. Maica Stareţă s-a uitat admirativ la monedele din palmă.

— Întotdeauna e o plăcere să fac afaceri cu dumneata, domnule Jones! i-a strigat.

Cheddar

Aşadar, tîrfuliţa aia valora acum o avere, s-a gîndit Maica Stareţă, şi imediat şi-a completat gîndul: cu condiţia să te pricepi. Să presupunem, a elucubrat ea, să presupunem că n-a murit încă de sifilis sau de sărăcie: dar medalionul? Foarte probabil îl vînduse sau i-l furase un client şi, fără medalion, identitatea ei nu exista… Mda, domnul Jones: şi dacă era chiar la el? În acest caz se putea încerca răscumpărarea lui cu nişte scuze, o amintire a dragei scobitorici, o valoare afectivă… Şi apoi – iar aici ochii Maicii Stareţe au avut o sclipire mai vie –, şi apoi era de-ajuns să găsească o nefericită avînd vîrsta potrivită şi să se înţeleagă cu ea… să obţină în faţa notarului semnătura ei pe o hîrtie prin care şi-ar fi cedat toată averea mănăstirii odată ce ar fi devenit unica moştenitoare, adică după moartea bătrînei, a acestei bătrîne doamne care fix în clipa asta îi stă dinainte smiorcăindu-se şi implorînd-o să dea de urma fiicei, să i-o aducă acolo la mănăstire, adică nu, direct la conac, ar fi fost primită ca o prinţesă, fiica ei pierdută, o Pemberton…

După ce şi-a luat rămas-bun de la doamna cu nasul pe sus, Maica Stareţă a tras cu putere de un şnur gros, împletit, care atîrna din tavan. După cîteva minute sosea în parloar grădinarul mănăstirii, Chester, rebotezat de toţi Cheddar pentru că faţa lui avea culoarea brînzei respective. Orice se aştepta să audă, dar niciodată în viaţa lui Cheddar nu primise un ordin mai plăcut decît acela pe care, înmărmurit, l-a auzit rostit de buzele foarte subţiri ale Maicii Stareţe. Să aibă permisiunea de a merge într-una dintre acele case speciale, şi încă pe cheltuiala mănăstirii! Să poată petrece acolo o noapte întreagă, cheltuind după pofta inimii! Trebuia doar să descopere unde ajunsese un anumit medalion: o bagatelă pentru unul ca el.

Mănăstirea St Mary se înălţa pe un colnic la vreun kilometru şi jumătate de Fenham, pe drumul spre Castle-o’-Leary; dacă o tăia spre stînci, adică pe cărarea spre Dury, lui Cheddar nu i-ar fi luat mai mult de patru ore pînă acolo: şi pentru că Maica Stareţă îl îmbogăţise deja cu o sumă mai mult decît considerabilă, a hotărît să nu mai zăbovească şi, în ciuda vremii rele, împotriva căreia şi-a pus cu mîndrie o manta impermeabilă galbenă de pescar de heringi, a luat-o numaidecît la picior.

Că-ţi place sau nu, cititorul meu nestatornic, iată-ne, aşadar, din nou la Gîsca Roşie, în mijlocul clienţilor beţi şi al ospătăriţelor care, traversînd încăperea cu o carafă într-o mînă şi un teanc de farfurii murdare în cealaltă, încearcă să evite palmele şi ciupiturile celor mai exuberanţi; cînd asta nu le reuşeşte, reacţionează cu o înjurătură sau, dacă domnul Jones e cu ochii pe ele, cu o chicoteală promiţătoare. În aerul greu de fum, vaporii acri ai berii se contopesc cu aroma dulceagă a grog-ului şi a ginnock-ului, un amestec de cidru şi de boabe de ienupăr macerate şi fermentate care, după proprietarul de la Gîsca Roşie şi, totodată, ingeniosul ei inventator, ar spori capacităţile erotice.

Cînd Cheddar şi-a făcut intrarea în acest pilduitor teatru al umanităţii moderne, mulţi muşterii erau deja prăbuşiţi peste mese; alţii bolboroseau lucruri de neînţeles pentru oricine mai puţin pentru ei înşişi; cîţiva, cei mai hotărîţi sau pur şi simplu cei mai înstăriţi se mutaseră la etaj pentru a fi întreţinuţi de actualele stele ale acelui firmament: Polly şi Molly. După cîteva pahare, simţind cum îi circulă prin mădulare căldura benefică a ginnock-ului, Cheddar s-a hotărît să meargă după ei şi s-a îndreptat spre scară.

— Oh, Cheddar, brînzoiul meu! i-a spus Jones. Te-ai săturat de toate cururile alea reci de la mănăstire, ă? Şi a făcut cu ochiul avînd aerul unei josnicii împărtăşite, apoi i-a ilustrat scrupulos lui Cheddar serviciile speciale pe care le-ar fi putut obţine de la una sau cealaltă dintre protejatele lui, fără a omite să-i ofere o reducere în cazul în care ar fi vrut să le încerce pe amîndouă. Aşa că, aşezîndu-se la rînd în spatele cîtorva aspiranţi, după vreun sfert de oră Cheddar a fost luat în primire de frageda Polly şi, după o altă aşteptare rezonabilă, de mai lemnoasa, dar mai priceputa Molly. Ce s-a întîmplat în acele două sordide cămăruţe nu e ceva ce trebuie să ne intereseze. Cititorului îi va fi de-ajuns să afle că nici una din cele două tinere n-a ştiut să răspundă la întrebările lui Cheddar: medalionaşe, da, însă nu văzuseră niciodată un medalion ca acela, mare cît o monedă, cu un delfin şi un crin. Poate că, s-a gîndit grădinarul, fetele de jos ştiau mai multe: astfel, a decis să mai bea cîteva beri, asta şi pentru că noaptea era încă lungă şi, cine ştie, cu ajutorul ginnock-ului, ar fi putut să mai treacă o fugă pe sus, mai tîrziu…

După o oră, Cheddar se străduia din răsputeri să-şi ţină ochii deschişi. Capul îi era îngrozitor de greu şi-şi dorea din cale-afară să-şi lase fruntea pe masă, ba era gata-gata să facă asta cînd Jones s-a aşezat în faţa lui.

— Cheddar, prietene, i-a spus umplîndu-i cana cu bere, cum merge treaba, ei, cum merge?

Cheddar a golit cana cu ochii închişi, iar în jurul gurii i-a rămas un contur de spumă.

— Am auzit că umbli pe aici să pui întrebări, aşa am auzit. La etaj şi la parter. Despre un oarece medalion, am auzit.

— Un meda… un medaion, hîc!, da.

— Şi ce-are aşa interesant medalionul ăsta ca să se deranjeze un gentilom ca dumneata?

— Eu nu ştiu ni’ica, ni’ica despre ni’ica… Maica Sta’eţă mi-a zis: „Du-te la Gîsca Uoşie şi viezi ce s-a ales de medaionul ăla“…

— Şi nu ţi-a zis de ce?

— Nu, da’ nu-s deloc pro… prost şi am înţeles că pentru ea e foarte impuortant, extrem de impuortant…

— Cum arată? Asta ar trebui să ştii.

— E atîta de maie, cu un defin pe-o pante şi un c… clin p-aialantă.

— Şi nici o fată nu ştie nimic…

— Ni’ica!

Jones a rămas o vreme dus pe gînduri, apoi a luat-o cu paşi mari spre ieşire. Afară ploaia cădea pieziş, cu stropi mici, dar repezi, fiecare picătură ca o împunsătură de ac. După ce a dat uşa grajdului de perete cu un şut, Jones a înaintat prin fîn. Acolo aerul era şi mai călduţ decît în han, mai ales dacă urcai cele cîteva trepte care duceau la un culcuş de sub acoperiş. Sus, îngropat sub un strat de zdrenţe şi de fîn, dormea cineva. Jones i-a ars grămezii ăleia un şut ceva mai puţin violent decît cel rezervat uşii un pic mai devreme. De sub înveliş a apărut o creatură ciudată, cu paie încurcate prin păr. Rămasă ghemuită acolo, a scos un geamăt animalic.

— Salut, grăsano, a spus domnul Jones.

Viermii pămîntului putred

Prima noapte departe de Gîsca Roşie. Locul acela fusese toată viaţa lui, iar acum, cînd nu mai era, şi amintirea mamei lui se îndepărta. Cu doar două zile înainte trăia, dar ea însăşi era atît de imposibil de închipuit în afara acelui cadru, că Roderick făcea eforturi să-i păstreze vie imaginea în minte. Vocea domnului Jones, damful de varză din bucătărie, mirosul de bere şi de ginnock, zbieretele clienţilor, scîrţîitul podelei, du-te-vino-ul în sus şi-n jos pe scară, totul alcătuia o reţea în care mama lui era prinsă, ca şi cum n-ar fi fost vorba de o persoană, ci de o parte din Gîsca Roşie: partea cea mai bună, totuşi, o parte. Şi acum el pierduse tot. S-a scotocit într-un buzunar, a găsit un oscior: s-a uitat la el întorcîndu-l pe toate părţile, apoi l-a lăsat să cadă în noroi. Ploaia se oprise de puţin timp, dar norii negri dădeau de înţeles că în curînd va veni un alt potop. Înfrigurat, Roderick a căutat adăpost într-o construcţie abandonată, o veche adăpătoare cu un acoperiş dărăpănat. Din depărtare răzbătea freamătul resacului de la poalele stîncilor. Acolo jos chiar şi pescăruşii, la ora aceea, îşi căutau un adăpost pentru noapte. Pentru prima dată s-a gîndit la oasele lui ca la ale unei păsări, la cum ar fi putut să le descompună şi să le recompună, apoi jocul acesta se destramă în imaginea pămîntului, pămîntul noroios care acoperea sicriul mamei lui, cîteva scînduri bătute în cuie la repezeală care ar fi lăsat să treacă toţi viermii noroiului, aceiaşi viermi lungi, roz chinuiţi de ciocurile pescăruşilor, era ca un cerc în care fiecare avea un rol, un cerc care se rupsese odată cu moartea mamei lui… sau poate că nu, poate că moartea aceea îl închisese pentru totdeauna… Simţea că i se închid pleoapele, a mutat din loc o piatră care-l împungea în coaste: dedesubt s-a declanşat o forfotă de insecte minuscule, asemănătoare puricilor de mare; majoritatea au fugit în toate direcţiile, dar unele, cele mai curajoase sau cele mai inconştiente, ori pur şi simplu cele mai înfometate, au rămas lipite de mîncarea lor: învelişul de-acum uscat al unui vierme lung. Vierme al pămîntului putred, s-a gîndit Roderick, ai scăpat de pescăruşi, dar uite ce sfîrşit ai avut… vierme al pămîntului putred, fratele meu… Şi a adormit.

L-a trezit zgomotul unui bursuc care rîcîia într-un stufăriş; poate că văzuse o broască sau un şarpe, s-a gîndit Roderick nehotărît dacă să asiste la scenă sau să intervină. În cele din urmă a aruncat o piatră în stufăriş şi bursucul a dispărut şuierînd ca o pisică sălbatică. Cerul continua să nu promită nimic bun; însă măcar în momentul acela nu ploua. Roderick şi-a golit buzunarele hainei ca să le examineze conţinutul. A decoperit că are un briceag, o praştie, nişte sfoară înfăşurată, nu mai mare de două şchioape, o veche monedă olandeză şi un medalion prins de un lănţişor. Medalionul acela era singurul obiect care avea legătură cu mama lui; strîngîndu-l în pumn şi închizînd ochii, i se părea că şi-o aminteşte mai bine, mai ales dacă îşi trecea buricul degetului mare peste delfinul în relief. De aceea a hotărît că nu se va despărţi niciodată de el şi, punîndu-l la loc în buzunar, a avut grijă să rămînă la fund, sub celelalte obiecte.

Ştia că imediat ce se va ridica în picioare, va trebui să se hotărască în ce parte să meargă şi de aceea continua să rămînă aşezat, cu picioarele încrucişate, intuind parcă, odată ce o va apuca într-o direcţie, că acel prim pas ar fi declanşat o serie de consecinţe cît viaţa lui de lungă. Şi cu siguranţă şi tu, cititor mecanic, dacă ai fi permanent apăsat de o astfel de conştiinţă, dacă n-ai acţiona adesea dus pe gînduri sau călăuzit de obişnuinţă sau împins de nevoie, ai zăcea paralizat în nehotărîre cum zăcea bietul Roderick în momentul acela.

A închis din nou ochii şi şi-a spus că o va lua în direcţia primului pescăruş pe care-l va vedea pe cer. I-a redeschis; după aproape un minut, un pescăruş a trecut prin faţa lui venind din dreapta, apoi a descris un viraj spre stînga într-un cerc larg, constrîngîndu-l să se întoarcă să-i urmărească zborul, în fine a dispărut într-un unghi nu mai mare de douăzeci de grade faţă de locul de unde venise. Roderick s-a ridicat în picioare. Fără multe îndoieli, era direcţia spre Cork.

Grasa

Printr-un straniu capriciu al destinului, Jenny Grasa, a cărei poreclă, aşa cum s-a spus mai sus, se datora doar comparaţiei cu colega ei mai puţin înfloritoare şi pe care nici o persoană de bun-simţ n-ar fi considerat-o niciodată grasă cu adevărat, a ajuns să corespundă acelei porecle numai după sfîrşitul lipsit de glorie al carierei sale. Cu cîţiva ani mai mare decît mama lui Roderick, Jenny devenise un asemenea focar de infecţie, încît domnul Jones, ca să nu-şi piardă clientela mai mofturoasă, a decis să cheme un doctor să o consulte. În afară de prescrierea obişnuitelor badijonări cu pomadă pe bază de mercur, acest doctor, căruia îi vom spune doctorul Cavendish, i-a administrat într-o doză foarte mare un medicament care, a dat el asigurări el, ar fi învins răul pentru totdeauna. Şi adevărul e că l-a învins, cu un preţ pe care oricum domnul Jones, dacă ar fi fost prevenit, nu l-ar fi acceptat niciodată. După cîteva luni Jenny a început să se umfle: s-a umflat tot mai mult pînă cînd a atins remarcabila greutate de vreo sută patruzeci de kilograme. O vreme, clienţii s-au adaptat; apoi a venit o zi în care pînă şi un rebut uman ca bătrînul Spirus a refuzat să se culce, ca să reproducem cuvintele lui exacte, cu foca aia. Astfel, nemaidovedindu-se utilă, Jenny Grasa a fost ipso facto retrogradată la funcţia de grăjdăreasă şi mutată din camera ei în culcuşul înjghebat de bine, de rău deasupra cocinei porcilor.

Acolo ducea o viaţă pe care o putem defini, în toate sensurile, de animal, pentru că de jos ajungea pînă la ea, neîntrerupt, scurmatul porcilor, guiţatul lor atît de asemănător cu plînsetul unui nou-născut, zgomotul dejecţiilor lor explozive; ajungea pînă la ea şi mirosul lor, de care s-a impregnat definitiv în cîteva zile; şi era de-ajuns să-şi apropie faţa de orice crăpătură a podelei de scînduri ca să-i vadă şi să-i observe pe rînd, lucru care constituia principala şi aproape hipnotica ei ocupaţie. De puţin mai departe răzbătea pînă la ea mugetul vacii şi al viţelului, dar de ei nu trebuia să se ocupe. De trei ori pe zi, singura ei datorie era să-şi mişte gabaritul instabil jos pe trepte, să spele scîrboşenia porcilor, să reumple troaca şi să urce înapoi. Dacă Jenny regreta viaţa ei dinainte, în care rolul porcilor era interpretat de clienţii de la Gîsca Roşie, e o chestiune prea delicată ca să poată fi decisă: îl vom lăsa, aşadar, pe cititor să-şi imagineze ce-i place mai mult, potrivit propriei concepţii despre viaţă, regret şi, mai ales, porcime. Dar e vremea să ne întoarcem la chichineaţa aceea.

— Salut, grăsano, spusese Jones. Jenny l-a privit de jos în sus, rămînînd tăcută în ropotul ploii pe acoperiş.

— Un medalion aşa de mare îţi spune ceva?

Jenny a clătinat din cap că nu.

— Doar nu ascund vreunul Molly şi Polly, ă? Mi-ai spune, nu-i aşa?

Jenny a dat din cap.

— Un medalion cu un delfin pe o parte şi o floare pe cealaltă, gîndeşte-te bine.

Un chelălăit în loc de răspuns, apoi o respiraţie gîfîită, ca a cuiva în agonie.

— Jenny îl avea, Slăbănoaga. Îl ţinea în pernă, dar din cînd în cînd îl scotea să se uite la el.

— Slăbănoaga! La cine e acum? La Polly?

Încă un geamăt, încă un horcăit.

— Copilul.

— Ce? Mucosul ăla a luat perna cu el?

Făptura aceea enormă a clătinat din cap.

— Nu perna. Medalionul. I l-a dat mama lui înainte să moară. Copilul, la el e.

Roşcata

Aşadar, Cheddar dăduse greş. De altfel, la ce altceva să te aştepţi de la un cretin ca ăsta? Pe puţin îi va mări volumul de muncă pînă cînd va amortiza cheltuiala cu noaptea aia inutilă la Gîsca Roşie, un loc la care nu se gîndea cu plăcere. Şi totuşi acolo fusese dusă fata. Dacă ar fi ştiut măcar un nume! La mănăstire fusese pentru toţi Scrumbia, dar acolo, între oamenii aceia îngrozitori? Poate că nici măcar Jones nu era în stare s-o identifice, cu toate fetele pe care le recrutase în viaţa lui; de altfel, numai mănăstirea îi furnizase cel puţin o duzină, toate de vîrsta aceea, toate slăbuţe, toate fără cineva care să se îngrijească de amintirea lor… Şi aceea fără un nume măcar! Şi cînd te gîndeşti că ar fi putut să devină o Pemberton! Cu atît mai rău pentru ea să crape în mizeria ei, în caz că mai era în viaţă. Important era să pună mîna pe medalion, cu el ar fi lăsat moştenire totul cui voia ea, lui Lucy, de exemplu, lungana aia care se dusese servitoare la familia Coxton, sau roşcatei de la spălătorie, aranjată cum trebuie putea să arate de vîrsta potrivită… Dar pînă cînd nu descoperea pe ce drum o apucase medalionul ăla, era inutil să se gîndească. Adică nu, fără să-şi dea seama, se gîndise deja! Roşcata! Cu tăliuţa aia şi şolduleţele alea frumoase, cum să nu… Trebuia să aibă cel puţin douăzeci de ani: o babă, pentru Jones, dar dacă pentru lady Pemberton putea fi machiată ca să pară de douăzeci şi opt de ani, pentru porcul ăla putea să devină o fetişcană de cincisprezece ani, vîrsta potrivită ca să stea puţin în bucătărie şi puţin pe la mese, puţin pe la mese şi puţin în camere, la etaj… S-a gîndit cu groază la descrierea făcută de Cheddar, la cum îi amintise imediat de mănăstire, şi acolo erau o bucătărie, un refectoriu, un şir de camere… Dar unde se ducea cu gîndul? Ce prostii! Cît despre camere, Roşcata nu avea una, dormea într-un ungher din spălătorie, peste rufele murdare: la început ar fi fost îndărătnică, dar, în cele din urmă, ideea de a avea o cameră numai a ei ar fi convins-o… Şi apoi, cine zicea că trebuia să se străduiască prea tare, imediat ce Jones i s-ar fi destăinuit, misiunea ei putea fi considerată încheiată… Ideea destăinuirii a făcut-o să roşească o clipă, apoi a devenit şi mai hotărîtă: era, de fapt, momentul propice, cel pe care un filozof l-ar numi punctum. Şi faptul că pentru domnul Jones însemna un motiv de orgoliu iniţierea fetelor lui în profesie era ştiut şi răsştiut ca să te îndoieşti că şi de data asta lucrurile ar fi mers aşa. Îi va propune, aşadar, vlăstarul acela care nu aştepta decît să fie cules, i-l va oferi pentru o sumă foarte convenabilă: nu într-atît, oricum, încît să intre la bănuieli şi nu într-atît încît să văduvească mănăstirea de un profit imediat. Instruită corespunzător, fata s-ar fi lăsat iniţiată cu un amestec de ruşine şi de entuziasm, un amestec irezistibil pentru corupătorii de teapa aia (am vrea să credem că Maica Stareţă era la curent cu asta doar din confesiunile atîtor sărmane năpăstuite; iar cine ar vrea să insinueze că o astfel de competenţă i se trăgea din îndepărtatele greşeli ale tinereţii n-ar găsi părtaşi la această bănuială). Restul ar fi venit de la sine: întors pe dos ca o şosetă, Jones şi-ar fi dezlegat limba şi fata ar fi ascultat tot ce era de ascultat şi, mai ales, de transmis la mănăstire.

Maica Stareţă a tras de cordonul clopoţelului. Puţin mai tîrziu, sora Philidor a apărut în uşă.

— Saşia la spălătorie; de azi munceşte acolo, a poruncit. Şi aduceţi-mi-o pe Roşcată.

Unicornul

Primul gînd al lui Jones a fost să pornească după el. Apoi a socotit că a pleca la drum la ora aceea din noapte şi pe vremea aia mizerabilă ar fi fost o adevărată nebunie, asta şi pentru că nu avea nici cea mai vagă idee despre direcţia în care Roderick ar fi putut s-o apuce. Probabil pe drumul spre Cork sau pe cel de coastă, spre Glerenmouth. Depindea de planurile copilului: dacă voia să-şi găsească o slujbă în împrejurimi, alegea Cork; dacă voia să se îmbarce, alegea Glerenmouth. Şi Cork avea port, dar flota lui era compusă exclusiv din vase de pescuit, în vreme ce pentru o îmbarcare serioasă era nevoie de navele comerciale sau de vaporul pentru transportul poştei, care trăgeau la chei în cel mai încăpător şi utilat port-canal din Glerenmouth. Al naibii plod! Măcar dacă Cheddar ar fi ajuns alaltăieri seară! Îi mai dăduse să bea destul imbecilului ăluia, dar nu scosese mult mai mult de la el. Tot ce reuşise să stabilească era că Maica Stareţă se arăta extrem de interesată de medalionul acela, dar, în fond, era tot ce avea nevoie să ştie. Odată ce va intra în posesia medalionului, ar fi constrîns-o pe Maica Stareţă să cadă la înţelegere cu el, indiferent despre ce ar fi fost vorba: şi nu exista nimeni pe lume, nici măcar o călugăriţă, care să se poată lăuda că încheie o afacere mai bine decît el. Dar avea prea multe treburi la Gîsca Roşie ca să-şi poată permite luxul să lipsească: nu, trebuia să găsească pe cineva care să pornească în căutarea copilului în locul său, pe cineva suficient de hotărît să meargă pînă în pînzele albe ca să rezolve problema… Pentru că nu era sigur că trebuie neapărat să aducă înapoi copilul, era de-ajuns să-i ia medalionul, prin orice mijloace, bune sau rele, prin bune înţelegîndu-se un furt înfăptuit cu dexteritate, iar prin rele… Jones ştia exact ce putea să se întîmple, fusese o vreme cînd el însuşi bătuse străzile jefuind trecătorii, important era să nu laşi urme, nici martori… În acelaşi timp, copoiul ideal nu trebuia să fie dotat cu prea multă imaginaţie, medalionul trebuia să rămînă un obiect de adus lui Jones şi atît, fără comentarii de prisos… Un om nemilos şi priceput, dar mărginit cît trebuie şi îndeajuns de falit încît să accepte misiunea fără prea multe întrebări, da, ştia un astfel de om şi ştia şi unde să-l găsească.

Astfel, în dimineaţa următoare, Jones a luat brişca şi a pornit spre Cork.

— Diii, urla el la iapă lovind-o întruna cu cravaşa, diii, şi vocea i se confunda cu ţipetele pescăruşilor pe cerul încărcat de nori. A ajuns la Cork tocmai cînd a început din nou să plouă şi la timp cît să intre la Unicorn.

Nu cunoaşte sufletul omenesc acela care nu-şi imaginează cît s-a simţit domnul Jones de edificat la vederea acelui salon. Ca un antreprenor dibaci, grijuliu cu bunul mers al propriei activităţi, a înţeles dintr-o singură privire aspectele inferioare ale acelui ambient, comparîndu-l imediat cu elementele echivalente ale propriului negoţ: fetele, dacă astfel puteau fi considerate cele trei fiinţe care serveau la mese, erau atît de urîte şi de nespălate, încît îţi tăiau dinainte orice chef, doar dacă nu cumva frumuseţile de la etaj nu le semănau; petele de vomă de pe jos aşteptau în zadar să fie acoperite cu rumeguş, cum se întîmpla, în schimb, în mod insistent la Gîsca Roşie; halbele goale care, acumulîndu-se pe mese, constituiau pentru muşterii un memento incomod despre cît băuseră şi cheltuiseră; nu tu muzică, nu tu ginnock, doar abrutizare şi jeg. Da, în faţa acestor lucruri, domnul Jones putea să se simtă mîndru şi cu conştiinţa împăcată, exact ca harnicul administrator al unei înfloritoare proprietăţi nobiliare: bunurile pe care cerul i le oferise erau fructificate la maximum, clientela era satisfăcută, totul funcţiona perfect, nu ca acolo, unde nimeni nu se îngrijea de angajaţi, unde totul era acru ca voma, iar domnilor aflaţi în trecere nu li se dădea nici măcar o şansă să se împace cu viaţa (cu foarte simplul şi deopotrivă fatalul şi iremediabilul fapt, vreau să spun, de a fi pe lume şi de a trebui să rămînă aici un număr neprecizat de ani).

Da, era locul potrivit pentru omul lui; şi, într-adevăr, iată-l acolo, aşezat într-un colţ împreună cu un prieten.

— Ia te uită, ia te uită, ia te uită! a spus apropiindu-se, în timp ce chipul său îşi lua aerul cel mai cordial posibil. Cum merge treaba, ticălos bătrîn?

Omul a ridicat privirea. Ochii lui erau goi, ca nişte deschizături în neant. De jur împrejur, o reţea de riduri foarte subţiri care se întretăiau dădea impresia că pielea fusese coaptă într-un cuptor precum coaja unei pîini.

— Am zis: cum merge treaba?

Omul a făcut o grimasă care putea să însemne orice. Lui Jones i-a venit cheful să-l apuce de gulerul hainei, dar ştia că dacă o va face, va trebui să meargă pînă la capăt, ceea ce, cu un individ ca ăla, n-ar fi fost înţelept.

— Drăguţă, de băut pentru prietenii mei! a strigat cu un entuziasm exagerat; apoi s-a aşezat în faţa celor doi.

— Vorbăreţi, ă?

— Ştii zicala: înţeleptului îi ajunge un cuvînt⁶.

— Mai întîi bem, apoi vorbim, a spus Jones cînd au venit berile. Îl stînjenea să se simtă privit prin crăpăturile alea inexpresive. Au băut în linişte, observîndu-se pe deasupra spumei din halbă.

— Şi acum, a făcut Jones ştergîndu-se la gură cu mîneca, să vorbim de afaceri.

Se înşela sau în adîncul acelor găuri negre care erau ochii interlocutorului său văzuse pentru o clipă o luminiţă nu mai mare decît gămălia unui ac? Căpătînd încredere, Jones a înfăţişat tărăşenia, spunînd ce voia să spună şi păstrînd tăcerea asupra a ceea ce voia să păstreze tăcerea. În tot acel timp, omul din faţa lui nu s-a clintit, iar celălalt comenta cuvintele lui Jones cu un surîs dement.

Jones se felicita deja că încheiase înţelegerea cînd a descoperit că urma să-l coste dublul sumei estimate.

— Prietenul meu aici de faţă, a spus omul, vine cu mine.

— Glumeşti? Astea sînt lucruri care se rezolvă mai bine de unul singur, fără să atragi prea mult atenţia, şi apoi, pe el nu-l cunosc.

— Îl cunosc eu, îl cunosc eu. Şi unde merge Saramură, merge şi Scummy, ca un căţeluş cuminte.

— Hi, hi, a rînjit Scummy.

Astfel, Jones a trebuit să cedeze şi să plece nu pe atît de mulţumit pe cît îşi imaginase cu doar o clipă înainte. Întorcîndu-le spatele noilor lui asociaţi, n-a putut zări două luminiţe, mult mai mari decît gămălia unui ac, strălucind pentru o clipă în adîncul a două mici fîntîni de neant.

O problemă de degete

După două ore de mers, Roderick a ajuns la marginile Corkului. Poate că în acel port va găsi ceva, o slujbă, un codru de pîine, un adăpost. Sau o îmbarcare pe un vas de pescuit ca mus, nu mai fusese niciodată pe o navă, dar ar fi învăţat; de altfel, dacă te luai după pălăvrăgelile oamenilor mării care se opreau pe la Gîsca Roşie, nu reieşea că un mus trebuia să fie şi marinar. A început să coboare, atent să nu alunece în noroi. Un pantof i se căscase la vîrf, ca un peşte hămesit, şi se umplea încontinuu de noroi. În dreptul primelor case, pe dreapta, pornea un drum îngust care traversa ţinutul şi ajungea pînă la extremitatea lui nordică, chiar la poalele lui Morven Peak; instinctul i-a spus să meargă într-acolo şi el nu prea avea de ce altceva să se agaţe. Tot mergînd, şi-a spus că ideea aceea nu-i venise întîmplător, ci din faptul că văzuse că în partea aceea pescăruşii erau mai numeroşi şi că se roteau în zbor agitaţi ca atunci cînd se descarcă peştele.

Nu se înşela: după ce a ajuns şi apoi a trecut de limba de pămînt cu case care se întindea de-a lungul coastei pînă la baza muntelui Morven, a zărit într-adevăr cîteva bărci trase pe uscat pe plaja cu pietre şi vreo duzină de oameni ocupaţi cu golirea năvoadelor. Mai încolo, la stînga, se aflau tîrgul în sine şi portul. Acolo, de-a lungul digurilor, erau amarate vase de pescuit de toate dimensiunile; probabil că se întorseseră cu cîteva ore înainte, pentru că deasupra lor, cu excepţia zborului cîte unui pescăruş solitar, cerul era senin. Însă ambarcaţiunile tocmai ajunseseră: şi-a amintit că auzise un marinar spunînd că peştele de stîncă se prinde mai bine dimineaţa şi, într-adevăr, din năvoade ţîşneau, pe jumătate vii, peşti de mici dimensiuni, din aceia buni de fript. S-a ghemuit pe un bolovan să privească. Erau patru bărci şi, dacă te uitai la distanţa dintre ele, înţelegeai că erau una de fiecare casă, una de fiecare familie. În jurul fiecărei bărci trebăluiau bărbaţi din generaţii diferite: ba lui Roderick i s-a părut că poate stabili că în fiecare echipă de pescari erau un bunic, un tată şi un fiu, lucru care nu-i dădea multe speranţe să găsească o slujbă. Cînd tot peştele a fost adunat în lăzi, cei mai tineri l-au transportat spre locuinţe, în vreme ce bărbaţii din generaţia mijlocie, aprinzîndu-şi pipele, se îndreptau spre port ca să negocieze vînzarea; lîngă bărci au rămas doar cei mai în vîrstă, cărora evident le era încredinţată sarcina de a cîrpi năvoadele; ba lîngă unul dintre ei au venit o femeie şi un copil mic. Nimic de făcut, s-a gîndit Roderick, prea multe braţe şi prea multe guri. A mai aşteptat puţin, apoi s-a apropiat de un bătrîn care părea să aibă năvodul mai puţin deteriorat.

— Vrei de muncă, ă? l-a întrebat respectivul înainte ca el să apuce să deschidă gura.

— Da, de unde ştiţi?

— Unele lucruri nu se ştiu: se văd. Aşa cum tu vezi că n-ai nimerit în locul potrivit.

— Da, domnule, la asta mă gîndeam şi eu şi mă întrebam…

S-a oprit: bărbatului îi lipseau trei degete de la mîna dreaptă şi priveliştea aceea l-a redus pe Roderick la tăcere.

— Astea? O saulă nenorocită, cînd aveam douăj’ de ani. Ţac! Dar dacă găseşti tu un adevărat lup de mare cu toate cele zece degete, îţi dau de băut, să ştii că-ţi dau! De exemplu, s-ar putea dovedi că locul ăsta nu e chiar aşa de greşit, la urma urmei, dacă m-ai găsit pe mine care, deget după deget, îţi dau informaţia corectă, ei, ce zici de asta?

— Zic că aşa e, domnule.

— Domnule! Să mă înec dacă mi s-a spus vreodată în viaţa mea aşa, domnule! Ah, eşti un tip fain, asta-i sigur. Deci, vrei informaţia asta?

— Da, do… mnule.

— Vezi Morven Peak? De partea cealaltă, la vreo trei kilometri în linie dreaptă, dar la vreo şase şi jumătate de mers dacă o iei prin dos se găseşte casa unui pescar. Nu poţi greşi, pentru că e singura construcţie între vîrf şi Corrigan Cape. Vezi tu, pescarul ăla n-are două degete, dar cred că între degetele lui şi o pereche de braţe care să-l ajute cu pescuitul ar alege braţele.

Aşa că, după ce i-a mulţumit bătrînului pescar, Roderick a pornit spre masivul negru al Morven Peak.

Dama de cupă

Jones, aşadar, ştia la cine se afla medalionul, dar nu avea nici cea mai mică idee despre motivele care-l făceau aşa de preţios în ochii Maicii Stareţe; Maica Stareţă, dimpotrivă, cunoştea exact valoarea acelui obiect, dar nu ştia la cine e; nici unul, în orice caz, nu ştia unde se afla posesorul lui. Toate astea sînt de-ajuns pentru a compune imaginea (va fi decizia cititorului dacă mai dramatică sau mai patetică sau mai comică) ambiţiei deşarte a inteligenţei omeneşti, cum i-ar fi plăcut unui moralist din secolul al XVII-lea s-o denumească. În partida pe care o jucau Jones şi Maica Stareţă, totuşi, aceasta din urmă avea o carte pe care am putea s-o identificăm foarte uşor cu dama de cupă şi care, bine jucată, ar fi schimbat decisiv rezultatul confruntării.

Nu trecuseră nici două zile de la vizita lui la Unicorn, că Jones se felicita pentru steaua lui norocoasă şi pentru flerul său, fiindcă o fată ca aceea, pentru o sumă atît de mică, nu mai avusese niciodată. Spre deosebire de Slăbănoagă şi de Grasă, pe care a trebuit să le înveţe totul, sau de celelalte două netoate care le înlocuiseră, nu, asta avea un talent înnăscut, i se citea în ochi că acela era drumul ei! Şi ce forme, ce carnaţie, ce mişcări! Nerăbdător să oficieze solemn ceremonia de iniţiere prevăzută, dar şi mai nerăbdător să-şi vadă noua descoperire la treabă cu clienţii (pentru că domnul Jones aparţinea acelei specii de oameni, mai numeroşi decît se crede, cărora nici o plăcere a cărnii nu le va oferi niciodată mai multă satisfacţie decît cîştigul), patronul de la Gîsca Roşie a decis că fata va servi la mese doar cît să facă o promovare adecvată propriilor forme şi să trezească în minţile amorţite ale beţivanilor ălora o dorinţă de nestăvilit; după care, peste o săptămînă, ar fi fost mutată definitiv la etaj şi chiar în odaia celei care, dintre Molly şi Polly, ar fi obţinut, în aceeaşi săptămînă, suma mai mică.

Roşcata, pentru că de la început acesta i-a fost unicul nume şi pentru Jones, cu siguranţă nu avea nevoie să fie iniţiată, din simplul şi totodată indiscutabilul motiv că de asta se ocupase demult altcineva în aceeaşi spălătorie pe care cititorul o cunoaşte deja; oricum, era suficient de isteaţă să înţeleagă că ar fi fost mai bine pentru ea să simuleze contrariul. Foarte pătruns de rolul lui pygmalionesc, Jones a căzut, astfel, în plasă pînă-n gît, cum se obişnuieşte să se spună; şi dacă niciodată în viaţă nu simţise ceva vag asemănător cu îndrăgostirea, ei bine, atunci, atunci s-a întîmplat că acea frumuseţe exuberantă nu i-a stîrnit, ca de obicei, o dorinţă imediată de a o pîngări. Asta explică de ce, după prima noapte, în mod excepţional, ceremonia de iniţiere s-a repetat, apoi, fapt încă şi mai incredibil, s-a repetat pentru a treia oară. Tocmai în acea ultimă împrejurare Jones, slăbind frîul propriei circumspecţii, s-a lăsat în voia confidenţelor pe care, de regulă, ar fi avut mare grijă să nu le facă: şi iată aici un exemplu despre ce înseamnă contra pas, pentru că la o asemenea relaxare sufletească fusese condus, înainte de orice desfătare a simţurilor, de acţiunea ginnock-ului, amestec care, dacă nu e dovedit că măreşte capacităţile amoroase, sigur le diminuează pe cele raţionale.

După ce a ascultat ce trebuia să asculte, Roşcata a găsit o scuză ca să lipsească o jumătate de zi. Graţie bacşişurilor dosite de lăcomia patronului ei nu i-a fost greu să găsească un vizitiu care s-o ducă pînă la mănăstire; ajungînd acolo, a relatat de-a fir a păr ce aflase, după care, la întrebarea Maicii Stareţe dacă nu prefera să se întoarcă la munca ei de la spălătorie, lăsînd în seama mănăstirii să regleze treaba cu Jones, a răspuns că nici nu se gîndea şi că, dînd o sărăcie pe alta, prefera să fie regină într-o cocină de porci decît servitoare într-o mănăstire. O alegere despre care, fiind vorba despre viaţa ei şi nu de a noastră, nu ne vom îngădui nici un comentariu, invitîndu-i pe cei mai intransigenţi dintre cititorii noştri să facă la fel.

1. Ticălos (engl.).

2. Plăcintă (engl.).

3. Sos picant, originar din India (engl.).

4. În original, badessa = maică stareţă, dar şi matroană (it.).

5. În original, acciuga = scrumbie, dar și femeie slabă, scobitoare. Joc de cuvinte bazat pe pronunția asemănătoare a cuvintelor acciuga și asciugare, care înseamnă „a usca“.

6. În traducere se pierde jocul de cuvinte din original: the more are you keen, the more are you steen, unde steen înseamnă „caustic, înţelept“, dar şi „tăcut“ (n. a.).