© 2019 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7694-1

ISBN PDF: 978-973-46-7695-8

ISBN print: 978-973-46-7661-3

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: Egon Schiele (1890-1918), Orăşelul Krumlov pe Vltava (cca 1912, ulei pe pânză)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

IOANA SCORUȘ (n. 1968) este psihanalist. A semnat rubrica „Scriitornicul” din suplimentul cultural LA&I și a publicat numeroase articole, interviuri, cronici de carte și poezie în revistele Dilema, România literară, Convorbiri literare, Timpul etc. A publicat o plachetă de versuri (Iubiri imperfecte), două romane (Povestea unei sinucideri; Un an din viața Liubei B.) și o carte de interviuri (Paradoxurile psihanalizei în România). La Editura Polirom a mai publicat, împreună cu Ion Vianu, volumul În definitiv… (2018).

Camera încuiată

Nu sexul ne-a adus laolaltă, ci jenantul fapt că eram nişte sentimentali, printre ultimii rătăciţi în postumanism. Sexul a venit mai târziu, ca cireaşa pe tort. Probabil că, o vreme, a funcţionat foarte bine tocmai pentru că niciunul nu mai dădeam doi bani pe el. În ceea ce mă priveşte, mi se părea firesc. În ceea ce-o privea, mi s-a părut bizar. La vârsta ei, normal era să te intereseze propria-ţi viaţă sexuală. Nu era cazul.

Pe vremea aia preferam să mă plimb prin Holland Park. Nu sunt un snob, nu lumea bună de pe-acolo mă atrăgea, nici clădirile dichisite ale ambasadelor, nici damele în rochii elegante ieşite la plimbare pentru a fi admirate fluturând din evantaie, ci faptul că existau câteva locuri unde aveam şansa să nu întâlnesc ţipenie de om – doar păuni, veveriţe, cascade artificiale care se vărsau în lacuri miniaturale turcoaz cu peşti portocalii şi o delicioasă cafea la Montparnasse Café, pe Thackeray Street, în Kensington, o bucăţică de Paris unde-mi plăcea să stau singur între zidurile galbene, cocoţat pe canapeaua înaltă, tapiţată cu genul acela de stofă în care unei pisici îi face plăcere să-şi înfigă ghearele, să beau cafea, să mănânc pain au chocolat şi să citesc câteva pagini dintr-o carte luată cu ochii-nchişi din biblioteca liliputană a cafenelei. Cred că era singurul loc unde se putea asculta, în miezul zilei, muzică clasică. Chestia cu singurătatea nu prea-mi ieşea, dar tot se întâmpla să prind câte-un ceas de linişte absolută, ceea ce pentru Londra este o adevărată minune.

Acolo am întâlnit-o pe Keyra. Ploua. Un aprilie aprig târa nori grei şi întunecaţi desupra unei Londre zgribulite şi deprimante. Bătea un vânt rece, şfichiuitor. Una din acele zile în care-ţi trece prin cap că mai bine ar fi să te omori. Era udă din cap până-n picioare, umbrela i se dăduse peste cap, părul îi era lipit de ţeastă, rimelul îi curgea pe obraji, iar apa-i lipăia-n pantofi. Părea bătută de soartă. Altfel, arăta bine: înălţime medie, blond-şatenă, păr lung, dar nu foarte lung, picioare frumoase, glezne fine, talie subţire, zveltă. Şi bine îmbrăcată. Tremura ca dracu’. În răpăiala ploii care izbea geamurile, tocmai meditam la pornografia deghizată în autobiografie, lucru provocat de ultimul jurnal pe care-l citisem, al lui Nabokov. Am o plăcere perversă de a citi autobiografii. De fapt, mă amuză să redescopăr, cu fiecare, că totul se reduce la stima de sine şi la fiziologie. Restul sunt detalii, zornăituri care împachetează fiziologicul. Travestiuri. Jurnalul nu e proză, nu e poezie, e exhibiţionism. Narcisism. Invariabil, rezultatul e nul. Vid. Nu există rezultat, nu decurge nimic din autobiografie – o mare gaură neagră.

Poate că n-aş fi băgat-o în seamă dacă în punga transparentă pe care o trântise pe masă, prăbuşindu-se apoi pe scaunul din lemn de secol al XIX-lea şi comandând cafea neagră, nu aş fi zărit jurnalul Virginiei Woolf. Mă rog, şi astea tot amănunte sunt, nu contează, important este că abia după ce s-a demachiat cu două rânduri de şerveţele m-a zărit. Şi s-a hlizit la mişto. Nici nu ştiu cum am ajuns să înjghebăm o mică discuţie bazată pe jurnale, în cursul căreia mi-am dat seama că şi ea este la fel de perversă ca mine, apoi am plecat împreună de-acolo aproape îndrăgostiţi unul de celălalt, iar asta se întâmpla acum doi ani. Am luat un taxi şi ne-am oprit acasă la ea, unde am profitat când a ieşit de la duş şi am prins-o, în bucătărie, în halat de baie. Nu vrei să ştii cum e sub halat o străină abia ieşită de sub duş, cu părul mirosind a şampon, din care încă se scurg picături de apă. De fapt, habar n-am cine de cine a profitat, aşa că pot spune că totul a fost consimţit din prima clipă. Cu toate astea, şi azi sunt convins că este o mare greşeală să inviţi un necunoscut la tine-acasă.

Stătea într-un apartament cochet pe Cundy Street, o zonă scumpă a oraşului, plină de bogătani. Taică-su era unul dintre puţinii deţinători, din tată-n fiu, ai unei vechi distilerii. Avea afaceri cu whisky şi coniac. El era cel care o finanţa, iar Keyra nu făcea altceva decât să scrie. Nimerisem cum nu se poate mai bine. De felul meu, nu sunt un tip profitor, n-am vânat niciodată o femeie pentru bani, nu am încercat să-mi amenajez culcuş pe nicăieri. Divorţasem cu vreo 10 ani în urmă şi predam literatură comparată unor idioţi îndoctrinaţi cu politici corecte, cărora numai de literatură comparată nu le păsa. Unor idioţi care umblau cu blugii rupţi şi cu buricul (sau cu bicepşii, după caz) la vedere. Îmi ţineam orele îmbrăcat la costum, ostentativ mă îmbrăcam aşa, dar degeaba. Mi se opuneau inele în nas, şlapi, tricouri franjurate şi blugi rupţi. Mai şi traduceam, când şi când, din germană şi olandeză. Ieşisem la pensie înainte de vreme, după ce-mi luasem un an sabatic în care mai degrabă arsesem gazul jucând la pariuri sportive, pescuind, bând şi dormind, plimbându-mă prin Holland Park şi citind. Pusesem deja vreo cinci kile pe mine. Funcţionam perfect după principiul I al mecanicii newtoniene. Mă aflam într-o perpetuă mişcare rectilinie uniformă, iar asupra mea acţionau, neschimbate, forţele consecvente ale delăsării produse de înaintarea în vârstă şi de viaţa fără rost. Keyra a fost salvarea mea. Mă transformam într-un cinic lamentabil, într-un bătrân cu guşă şi cu burtă şi nu aveam cum să mă împotrivesc de unul singur inexorabilului fenomen pe care Keyra, cu delicateţea şi cu fundul ei bombat, a reuşit să-l stopeze.

Cafeaua de la Montparnasse Café era nimic faţă de cafeaua Keyrei. Habar n-aveam că poate exista pe lume asemenea desfătare. Cu sexul mai dai greş, cu cafeaua, niciodată. Dar şi pentru asta îţi trebuie talent şi cunoştinţe riguroase. Pe ambele Keyra le deţinea cu măiestrie. În dulăpiorul suspendat din bucătărie se găseau patru pungi de cafea de origine: Columbia, Kenya, Perú şi Guatemala, toate Maragogype, mediu prăjite. Nici eu n-am ştiut ce înseamnă Maragogype: înseamnă cafea cu bob-elefant. Adică boabele de cafea sunt selecţionate manual şi alese doar cele de dimensiuni uriaşe, iar când spun uriaşe mă refer la dimensiunea unei măsline de mărime medie. Se-nţelege, sper, că este o cafea scumpă, de calitate. Keyra lua câte o linguriţă din fiecare sortiment, le încălzea pe foc într-o tigăiţă specială, apoi le râşnea fin şi prepara, cu mâinile ei delicate cu unghiuţe roşii, uneori lucioase, alteori mate, cafea turcească la nisip, într-un ibric de aramă. La nisip însemna că punea pe foc o crăticioară cu nisip pe care-l încingea, iar în nisipul ăla vâra ibricul. De fapt, îl înşuruba, cumva. Nu-i uşor să vâri un ibric de aramă într-o masă de nisip. Rezultatul era ceea ce ea numea cafea cu caimac. Cafea turcească. Sunt atât de incult (şi de delăsător) încât n-am auzit în viaţa mea de cafea cu caimac. O adevărată nebunie. În cele din urmă, între două extazuri prelungite cu fiecare gură de cafea, în dimineţi mai mult sau mai puţin exemplare, mi-a explicat principiul: prepararea la foc permite un timp de contact îndelungat între apă şi pudra de cafea, astfel încât gustul este intens. Lua ibricul din nisip exact în momentul în care spuma începea să se umfle şi tocmai spuma asta umflată, care apoi se lăsa, fără să dispară, era caimacul. Mai întâi lua caimacul cu o linguriţă şi-l punea în ceaşcă, apoi turna cafeaua peste caimacul care iar se ridica la suprafaţă. Învăţase şmecheria de la bunică-sa, regina neîncoronată a preparării cafelei, îndrăgostită, pe vremuri, de un turc cafegiu care ţinea o cafenea tradiţională pe undeva pe lângă Moscheea Albastră. După o scurtă escapadă amoroasă, bunica fugise din serai, întorcându-se, mai puţin pură (doar mai puţin), în Anglia ei puritană.

Dimineaţa bea o cafea neagră cu caimac şi, imediat după prânz, o caffè latte sau un cappuccino la espressor, la fel de gustoase. Şi principiul ăsta l-am înţeles imediat: presiunea mare cu care apa trecea prin cafeaua râşnită la granulaţia perfectă scotea tot gustul ăla demenţial. Cei 28 de bari ai espressorului îşi făceau treaba într-un mod straşnic. La chestia asta m-a pervertit instantaneu. Deprinsesem ritualul, care devenise datoria mea zilnică. Eram cât se poate de fericit. Viaţa mea devenise luminoasă şi numai modestia mă împiedică să povestesc cât de bine mi-era. Modestia bazată pe conştiinţa faptului că, în materie de cafea, am rămas un profan. Dimineaţa, cât timp Keyra lucra, stăteam tolănit pe sofaua generoasă din camera de zi, beam cafea şi citeam. Uneori mă mai pierdeam în câte un gând (Keyra credea că meditez), privind prin ferestrele uriaşe sau, pur şi simplu, uitându-mă la tavanul bordat cu stucaturi filigranate. Nici în visuri nu îndrăznisem să-mi închipui un asemenea paradis. Începusem să slăbesc graţie salatelor Keyrei, combinaţii fastuoase de ingrediente pe cât de banale, pe atât de potrivite unele cu altele – adevărate afrodiziace, pline de condimente misterioase şi de chestii sănătoase. Şi de multe fibre.

Keyra are 39 de ani proaspăt împliniţi, eu, 65, la fel de proaspeţi. Nu-mi dau seama dacă informaţia asta are vreo importanţă. Bănuiesc că, la un moment dat, diferenţa a jucat un rol important. Era convinsă că nu are niciun gram de talent, cu toate că romanul ei de debut, Frica, fusese un adevărat succes. Prima ediţie, scoasă în 10 000 de exemplare broşate, s-a vândut într-o săptămână. A doua, în 20 000 de exemplare, s-a epuizat în două luni, iar ea refuză să semneze un nou contract de teamă ca nu cumva a treia ediţie să nu se vândă deloc. O prostie, de altfel, dar n-am de gând să mă bag în afacerile ei. Este fată mare, ştie şi singură ce trebuie să facă. Ce-mi place însă este să o şicanez. Am un refren preferat, pe care i-l susur când vreau s-o supăr: Când patruzeci de ierni te vor brăzda/ Şi-ţi va apune fala juvenilă…¹. Uneori îmi trage câte-un pumn în omoplat cu degetele ei subţirele, de vrăbiuţă, făcute ghem, alteori se mulţumeşte cu o privire cruntă, trucată, îşi rotunjeşte ochii – să mă bată Dumnezeu dacă ştiu cum naiba face –, mă priveşte pe sub gene, îşi ţuguie boticul o clipă (şmecheria asta îi face o mutriţă delicioasă), apoi zâmbeşte pervers. Un mod de-a-mi spune că i se rupe de vârstă, că are toate şmecheriile cu ea şi că va rămâne pururi o tipă cu vino-ncoa’. Ceea ce ar putea fi foarte adevărat. Până la un punct.

Pervers, după cum se vede, este cuvântul de ordine în relaţia noastră. E jenant s-o spun, dar abia cu Keyra am descoperit că sexul poate fi şi altceva decât o nebunie de-o clipă, o frecare de epiderme urmată de climax, după care vin pleoştirea totală, dorinţa de-a fugi, de-a mă ascunde, ruşinat de însăşi natura mea. Lucrurile între noi n-au ajuns niciodată la nivelul celor din, de exemplu, Sexus. Apropo, ce m-a uimit este că în cartea ei nu există nicio scenă de sex. „Pentru că este greu de scris aşa ceva fără să devii penibil“, mi-a explicat. „Nu mă pricep la chestii d-astea.“ Chiar dacă nu se pricepe să scrie o scenă de sex, se pricepe de minune să facă sex. Credeam că la vârsta mea lucrul ăsta nu mai e important. Ei bine, m-am înşelat. Nu e cel mai important, dar important poate fi. Dacă ai noroc. Şi eu am avut.

Keyra este ea însăşi o mică perversitate bine temperată. Cafeaua, de exemplu. Sau felul în care-şi fâţâie, pe sub nasul meu, fundul ăla bombat, îmbrăcat într-o imitaţie de tanga, pe care nu mă mai satur să-l privesc. Sau când apare, abia trezită din somn, în câte un pulover pufos (oh, puloverul ei din caşmir, gri-lăptos!), cu mânecile prea lungi, care-i acoperă fundul şi degetele până în dreptul inelului mare, cu piatră strălucitoare, numai ape-ape, cu picioarele ei goale de fostă gimnastă încălţate în şosete din lână căzute, aparent neglijent, pe glezne. Sau când îşi prinde părul într-o clamă, dintr-o răsucire iute de mână, şi câteva şuviţe cad într-un fel anume pe gâtul ei alb şi lung (partea ei cea mai frumoasă), dezgolit impudic sub ochii mei. Parc-ar fi o lebădă abandonată. Sau cum se suie pe scară când prinde perdeaua, cu genunchii lipiţi unul de celălalt, tremurând (aş spune, mai degrabă, vibrând) ca o şcolăriţă speriată (îi e foarte frică de înălţimi). Sau cum îşi rulează ciorapul de mătase de-a lungul piciorului şi apoi îşi fâţâie fundul, ca ciorapul să se aşeze bine pe coapse. Sau gestul cu care îşi dă la o parte din ochi bretonul prea lung când tastează, încordată, câte-o frază interminabilă. Are problema asta cu frazele interminabile. M-am prins, vrea să scrie ca Bolaño, ceea ce ea neagă, zice că vine din ea, ceea ce şi asta poate fi adevărat, dar, odată ce există un Bolaño, nici nu mai contează că lucrul ăla vine din tine sau nu – e musai să renunţi la el, e marcă înregistrată. Când Keyra se află în pasă de făcut mişto, e rândul ei să mă tachineze: În tine se-amăgeşte/ Un eu pervers² este, de regulă, alegerea ei favorită, la care eu atac: Când laşi posterităţii chipuri zece/ Mai ştie ea pe care să-l ucidă?³, asta pentru că se tot străduieşte să scrie un roman într-un stil total diferit faţă de cel care e pe cale s-o impună. Nu, nu a impus-o – i-am explicat asta îndelung –, o singură carte nu este suficient, abia a doua începe să confirme faptul că prima nu a fost o întâmplare şi de-abia de la a treia devii o certitudine. Nu cred că am procedat bine, nu trebuia să-i spun nimic, trebuia să mă mulţumesc să o felicit, să o laud, să o susţin. Să o îmbrăţişez, să o iubesc. Pune prea mare preţ pe cuvintele mele, pe opiniile mele, pe îndoielile mele despre care nu-şi dă seama că sunt formulate pur retoric, pe sfaturile mele pe jumătate serioase. Dar e încă tânără, are tot timpul să dispere (de când o cunosc, chiar asta face), ca mai apoi să devină eficientă. Aceasta este singura ordine posibilă în ceea ce priveşte scrisul.

În după-amiaza asta, pentru că a tot insistat, i-am spus: fii liberă, scrie cum îţi vine, scrie acum, pentru că mai târziu vei afla lucruri cumplite despre viaţă, de care niciunul nu scăpăm. Glumeam, desigur. Sau glumeam pe jumătate. Ca de obicei, m-a privit sceptică, nu ştia dacă vorbesc serios sau nu. Are tendinţa să creadă tot ce-i spun. Naivitatea ei e cuceritoare şi proaspătă tot mereu. Se prinde destul de greu nu pentru că nu ar avea simţul umorului, ci pentru că nu ne cunoaştem suficient de bine, iar seriozitatea mea încă reuşeşte să o pună în dificultate. Când predai literatură comparată reuşeşti să devii un mare actor. În ultima vreme însă, a început să se prindă. „Adicăăăă, ce vrei să spui?“, m-a întrebat. În clipa de tensiune care s-a creat, nefiind foarte hotărât dacă să tratez cu seriozitate sau nu răspunsul, atmosfera s-a schimbat total.

„O teamă subtilă pluteşte în aer“, asta-i spuneam până să apună soarele pe după rama ferestrei, în timp ce beam un aperitiv din cireşe amare, un elixir din distileria tatălui ei, producţie limitată. Lumini roşietice împroşcau cerul vânăt care se transforma văzând cu ochii într-o aparenţă neagră. „Apoi“, am continuat, „teama se transformă în groază, groaza că nu mai suntem nimic. Liniştea ultimilor 70 de ani, liniştea în care ne-am născut, nu e de bun augur. Niciun război serios nu întunecă zarea măcar cu vreun zvon. Nu mai avem o cauză în numele căreia să murim, avem doar vieţile noastre confortabile într-o ţară bogată, musulmanizată până dincolo de limita bunului-simţ. Dar nu-ţi bate capul, nu e nimic important, glumesc şi eu“, i-am spus. Îşi trage nasul, mă priveşte dezamăgită şi licărul de lumină din privire îi dispare instantaneu. Vine lângă mine pe canapea, se ghemuieşte la pieptul meu, îi simt parfumul delicat al trupului de femeie tânără (cel puţin în raport cu mine) şi mă gândesc că sunt cel mai fericit bărbat din lume. Închide ochii şi lumina înserării face umbre gri pe faţa ei pe care şi-au croit drum primele riduri. E îngândurată de ceva vreme, se simte fără rost, vrea să scrie, dar are impresia că nu ştie cum se face asta, citeşte enorm şi haotic, caută ceva şi nu ştie ce. Se caută, de fapt, pe sine, în timp ce se străduieşte să eludeze singurul lucru valabil, şi anume că viaţa n-are niciun sens. O ştie, dar încă o neagă. Încă are întrebări, încă este curioasă. Încă este tânără. Într-o zi, toate astea se vor duce, vor rămâne plăcerile ritualice – cititul, prepararea cafelei –, care şi ele se vor perima. Peste vreo zece ani, dezgustul vârstei îşi va spune şi el cuvântul. Singura ei şansă este să scrie, să se amăgească până la capăt cu această îndeletnicire care nu va reuşi să se transforme în sens. Dar nu-i pot livra de pe-acum toate aceste lucruri, e datoria ei să parcurgă trufaşa cale a amăgirilor şi speranţelor, ca şi pe cea umilă a deziluziilor şi eşecurilor. E treaba ei să implore zeii, să se târască-n genunchi în faţa lor în zile lipsite de inspiraţie, să fie furioasă pe ei în nopţi înecate-n cafea ca, în cele din urmă, să devină furioasă pe ea însăşi. Până una-alta, rolul meu este de hamac şi de plasă de siguranţă, dacă-mi va permite să rămân lângă ea încă o vreme. Rolul meu este de paratrăsnet, atunci când fulgerele nimicitoare ale desvrăjirii lumii vor apărea la orizont.

În intervalul dintre retorica şi dezmierdările mele, are ocazia să-şi pună câteva întrebări esenţiale. De exemplu, ce anume face ca o poezie să fie o poezie mare. Îmi dă astfel ocazia să-i vorbesc despre Pound, în timp ce stă cu capul în poala mea şi cu picioarele goale, doar în şosete (îi e teamă să nu răcească la ovare, aşa ştie ea să-şi exprime frica de bătrâneţe), ridicate, pe lângă capul meu, pe speteaza canapelei, atingându-mi frisonant gâtul, într-un permanent palpit excitant. Şi în timp ce ronţăie dintr-un biscuit cu smochine, eu îmi desfăşor locvace şi plin de efuziune discursul academic, cu siguranţa pe care ţi-o dă iluzia stăpânirii exemplare a unui mare poet, mângâindu-i în tot acest timp femurul şi genunchiul piciorului drept cu degetele mele de bărbat de 65 de ani. Îi trasez, cu răbdare, cărarea până la Pound (şi, cu ajutorul arătătorului, pe cea şerpuită pe pulpa ei parfumată), apoi pe cea de după Pound, având grijă să creez efectul maxim de lumină, încât reflectorul sub care-mi aşez poetul astfel să strălucească orbitor şi, cu toate că ceea ce spun este cât se poate de corect şi de exact, cu toate că ea nici nu mai respiră, ascultându-mă cu acea intuiţie a celui care e pe cale să descopere ceva fundamental (dar şi cu spaima copilului căruia i se spune o poveste de groază), la un moment dat mă trezesc cu pumnul ei micuţ drept în stomac, după care face un salt rapid şi se aşază peste mine, în genunchi, cu pulpele alea minunate şi cu mirosul ei de femeie fertilă, de-o parte şi de alta a corpului meu. „Porc de câine narcisist ce eşti, mă mai fuţi mult la cap?“, zice în timp ce slobozeşte o ploaie de pumnişori, acompaniată de fel şi fel de ocări şi de sudalme, şi râde ofticată că era cât pe ce să nu se prindă de micul spectacol pe care-l jucam în înserarea de catifea ce deja se lăsase, învăluindu-ne-ntr-un negru de atlaz.

Şi, în timp ce râdem într-o complicitate de pe care tocmai se ridică mantia obscurului care-o ţine prizonieră, îi prind articulaţiile mâinilor cu forţa mea de bărbat de un metru nouăzeci şi i le duc la spate, făcând-o captivă într-un joc erotic inocent. Ceea ce urmează este pur şi simplu halucinant. Văd cum râsul îi încetează brusc, zâmbetul îi dispare, pupilele i se dilată şi ceva care seamănă cu groaza face ca lacrimile să i se rostogolească pe obraji, în timp ce începe să se zbată spasmodic. Îi eliberez imediat mâinile, o iau de umeri şi o zgudui uluit. „Ce naiba s-a întâmplat?“, întreb speriat, dar Keyra se smuceşte şi o zbugheşte sus pe scări, în dormitor. Alerg după ea, dar uşa dormitorului este deja încuiată, iar Keyra urlă la mine: „Lasă-mă, lasă-mă!“ şi nu cedează rugăminţilor panicate şi fierbinţi de a-mi deschide. Urletul ei e al unui mic animal sfâşiat de lupi. În cele din urmă, resemnat şi complet bulversat, cobor în bucătăria devenită, dintr-odată, sinistru de pustie şi de-abia atunci, lovit de neantul acela, îmi amintesc de fragmentul din Frica în care descrie acea încăpere încuiată din somptuoasa casă victoriană, pe care cunoaşterea mea erudită nu a fost capabilă să o înţeleagă la timp. Sub ochii mei, vântul stârnit ca din senin tocmai zdrobeşte o gâză de geam, din care rămâne o mică pată de sânge, repede spălată de ploaie.

1. William Shakespeare, Sonet 2, traducere de Radu Ştefănescu.

2. Idem, Sonet 6.

3. Ibidem.