Volum apărut cu sprijinul Ministerului Afacerilor Externe al Germaniei în baza unei decizii emise de Parlamentul German.

© 2018 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-7268-4

ISBN PDF: 978-973-46-7269-1

ISBN print: 978-973-46-7158-8

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: Familie de germani din Becicherecu Mic, jud. Timiş (cca 1935)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Prezentarea autorilor

SMARANDA VULTUR (coordonator) este doctor în filologie, conferenţiar la Universitatea de Vest din Timişoara. În cadrul Grupului de antropologie culturală şi istorie orală pe care l-a creat la Fundaţia „A Treia Europă”, a conceput şi a realizat mai multe proiecte de cercetare în domeniul identităţilor culturale şi memoriei, prin metoda povestirilor autobiografice. În prezent administrează arhiva de istorie orală a Bibliotecii Centrale Universitare Eugen Todoran din Timişoara. La Editura Polirom a mai publicat Memoria salvată. Evreii din Banat, ieri şi azi (coordonator, 2002).

RUDOLF GRÄF este doctor în istorie (1997) şi profesor universitar la Universitatea „Babeş-Bolyai” din Cluj-Napoca. Cercetător ştiinţific la Centrul de Studii Transilvane al Academiei Române (Cluj-Napoca) şi specialist în istoria economică a Banatului, istoria germanilor din România şi istoria modernă a României, a mai publicat Rumänien. Geschichte und Geographie (în colab. cu Kurt Scharr, 2008), Contribuţii la istoria industrială a Banatului Montan. StEG, factor de modernizare (1855-1920) (2011). Face parte din consiliul ştiinţific al Institut für donauschwäbische Geschichte und Landeskunde in Tübingen şi din consiliul de administraţie al Institut für deutsche Kultur und Geschichte Südosteuropas an der LMU, München.

VALERIU LEU, doctor în istorie, specialist în istoria modernă a Banatului, istoria culturii, istoria cărţii vechi bănăţene, istoria mentalităţilor, istoria lumii rurale, memorialistica Revoluţiei de la 1848/49 şi memorialistica bănăţeană a Primului Război Mondial, în memorialistica „măruntă”, istoria „lumii ignorate”. A fost muzeograf şi cercetător la Muzeul Banatului Montan din Reşiţa, profesor universitar la Universitatea de Vest din Timişoara şi la Universitatea „Eftimie Murgu” din Reşiţa. Prin repertorierea cărţii vechi româneşti din Banatul românesc şi Voivodina a realizat un corpus integrat al cărţilor bisericeşti din Banatul românesc şi sârbesc. A fost distins de două ori cu Premiul Academiei Române.

SIMONA ADAM, doctor în sociologie, lector la Departamentul pentru Pregătirea Personalului Didactic al Universităţii de Vest din Timişoara, membră activă a Grupului de antropologie culturală şi istorie orală. A participat la numeroase proiecte de cercetare şi activităţi editoriale ale grupului pe care le-a valorificat în plan didactic sau în planul comunicării interculturale.

RAMONA ARDELEAN MAGHEŢ, sociolog, a făcut parte din Grupul de antropologie culturală şi istorie orală. A realizat numeroase interviuri pentru arhiva de istorie orală, o parte fiind publicate în volumele colective ale grupului.

ŞTEFANA-OANA CIORTEA-NEAMŢIU, lector doctor la Facultatea de Ştiinţe Politice, Filosofie şi Ştiinţe ale Comunicării la Universitatea de Vest din Timişoara, jurnalistă şi traducătoare. A făcut parte din Grupul de antropologie culturală şi istorie orală.

MIHAI CRÎZNIC, licenţiat în filosofie la Universitatea de Vest din Timişoara şi etnolog. A făcut parte din Grupul de antropologie culturală şi istorie orală.

ALEXANDRA DORCA, licenţiată în filologie la Universitatea de Vest din Timişoara, doctor în antropologie culturală la Université Laval din Canada, specializată în studii interculturale. A făcut parte din Grupul de antropologie culturală şi istorie orală.

AURORA DUMITRESCU, scriitoare, doctor în sociologie. A făcut parte din Grupul de antropologie culturală şi istorie orală.

MIRELA DANIELA GOLOVESCU, studii de teologie didactică şi litere la Universitatea de Vest din Timişoara. În prezent este profesoară.

DARIA-MARIA JURCA, germanistă, etnolog. A urmat cursuri postuniversitare la Fundaţia „A Treia Europă” şi studii doctorale în Germania.

ANTONIA KOMLOSI, sociolog, membră activă a Grupului de antropologie culturală şi istorie orală. A participat la numeroase proiecte de cercetare şi activităţi editoriale ale grupului, fiind administratorul arhivei de istorie orală.

ADELA LUNGU-SCHINDLER, licenţiată în filologie la Universitatea de Vest din Timişoara, specializată în etnologie, profesoară, a urmat cursuri postuniversitare la Fundaţia „A Treia Europă”. A făcut parte din Grupul de antropologie culturală şi istorie orală.

TONIA MARIŞESCU, germanistă şi traducătoare, a urmat cursuri postuniversitare la Fundaţia „A Treia Europă” şi studii doctorale în Germania.

VOICHIŢA NĂCHESCU, masterat în Literatură română şi intertextualitate la Universitatea de Vest din Timişoara şi cursuri postuniversitare la Fundaţia „A Treia Europă”. Este doctor în studii americane la State University of New York at Buffalo şi a absolvit studii postdoctorale la Rice University. În prezent este Global Scholar la Institute for Research on Women, Rutgers University. A făcut parte din Grupul de antropologie culturală şi istorie orală.

ADRIAN ONICA, sociolog, membru fondator al Grupului de antropologie culturală şi istorie orală. A participat la toate proiectele de cercetare şi la activităţi editoriale ale grupului, realizând numeroase interviuri de istorie orală.

ELENA PALOŞAN, studii de teologie didactică la Universitatea de Vest din Timişoara. În prezent este profesoară.

GABRIELA PANU a absolvit Facultatea de Ştiinţe Politice, specializarea Relaţii Internaţionale, Studii Europene. Este doctor în filologie cu teza Cariere universitare feminine în perioada comunistă, Timişoara (1965-1989), bazată pe interviuri de istorie orală şi povestiri de viaţă. S-a specializat în antropologie culturală şi studii de gen. Este cadru didactic asociat la Universitatea de Vest din Timişoara.

MIHAI PANU, doctor în istorie cu teza Filiere şi mecanisme de propagandă nazistă în Banat, 1935-1945. Este lector la Facultatea de Ştiinţe Politice, Filosofie şi Ştiinţe ale Comunicării la Universitatea de Vest din Timişoara, cercetător şi traducător.

ROXANA PĂTRAŞCU ONICA, sociolog, membru fondator al Grupului de antropologie culturală şi istorie orală. A realizat numeroase interviuri de istorie orală.

MIHAELA SITARIU, doctor în istorie la University of London din Canada, cercetătoare, specialistă în istorie orală. A făcut parte din Grupul de antropologie culturală şi istorie orală.

IULIA SUR, studii de germanistică, anglistică, istoria artei. Este traducătoare.

GILDA VĂLCAN, doctor în filosofie, scriitoare. A făcut parte din Grupul de antropologie culturală şi istorie orală, realizând numeroase interviuri, în special cu români şi bulgari catolici, şi a administrat arhiva de istorie orală.

Prefaţă

Memorie şi identitate

În centrul acestei cărţi stă viaţa povestită, aşa cum e ea privită şi înţeleasă retrospectiv de cei care au trăit-o. Proiectul din care s-a născut cartea Germanii din Banat prin povestirile lor s-a concentrat pe studiul relaţiei dintre memorie şi identitate. Prin pluralitatea etnică şi religioasă şi printr-o îndelungată tradiţie de convieţuire interculturală, Banatul oferă un teren de studiu ideal pentru a urmări modul cum frontierele identitare se reconstruiesc şi se rearticulează azi, într-un timp al tranziţiilor perpetue, după o istorie care a produs traume majore.

Prima ediţie a cărţii (Editura Paideia, Bucureşti, 2000) urmărea, la fel ca volumul Lumi în destine. Memoria generaţiilor de început de secol din Banat, apărut deja în ianuarie 2000 la Editura Nemira din Bucureşti, restituirea acestei memorii. Între timp, alte volume, consacrate evreilor sau francezilor din Banat, basarabenilor şi bucovinenilor¹, au lărgit sfera „întâlnirii cu celălalt” prefigurată de prima ediţie.

Rezultatul acestei restituiri este o întâlnire între generaţii, între oameni cu memorii diferite, care îşi revendică identităţi diferite, care marchează solidarităţi identitare ce nu sunt legate neapărat de etnic (există o memorie locală, aşa cum există una comună a celor deportaţi în URSS, a celor deportaţi în Bărăgan, a celor emigraţi în Germania etc.). Pe de altă parte, „diferitul”, pe care antropologul îl consideră tema sa predilectă şi pe care oricine face cercetare de teren îl observă îndată dincolo de aparenţa identităţilor compacte, ia şi chipul diferenţelor între discursuri, în funcţie de categoria profesională, de experienţa proprie, de abilităţile de povestitor, de rolul pe care şi-l asumă povestind, în raport cu persoana sa, dar şi cu comunitatea pe care o reprezintă.

Am considerat că o imagine a ceea ce este azi comunitatea germană din Banat nu poate fi completă fără a da cuvântul în acest cadru şi celor care, într-un fel sau altul, sunt liderii ei de opinie sau au preluat, în diferite etape şi în diferite roluri, sarcina de a o reprezenta. Intenţia a fost de a restitui o memorie pe mai multe voci, cu rezonanţe specifice fiecăreia dintre ele, cu raportări diferite la sensul care e atribuit rememorării vieţii, amintirii în general.

La intersecţia acestor voci se conturează imaginea de azi şi de ieri a unei etnii, incluzând orizontul său de valori, reprezentări, credinţe, nostalgii, proiecte abandonate sau reuşite, tradiţii şi practici în care se regăsesc peste timp confluenţe, se refac legături, se reconstruiesc grupuri şi solidarităţi de memorie. Apare, desigur, nu doar un portret de grup, ci şi un fel de imagine stereotip, a „şvabului” bănăţean, în particular, sau a neamţului în general, aşa cum se vede el pe sine, dar şi cum îl văd alţii pe el.

Pentru că, în această privinţă, vocile sunt în perfectă armonie, iar şvabul sau neamţul din Banat devine adesea un etalon al bănăţeanului în general. Cel puţin, aşa reiese din discursul românilor bănăţeni, care se proiectează în imaginea germanului ca într-o oglindă ce le reflectă chipul ideal.

Identitatea e o instanţă plurală şi ierarhizată, iar în ierarhia pe care românul din Banat o înglobează discursului despre sine germanul ocupă un loc privilegiat. Un rol important joacă experienţa convieţuirii îndelungate, dar se simte, poate, şi influenţa modului în care memoria orală şi scrisă a transmis istoria colonizării germanilor din Banat. Această istorie e inclusă de obicei în povestea vieţii germanilor intervievaţi ca un suport identitar. O rezumă în trei vorbe mulţi dintre interlocutori, dar eu am auzit-o pentru prima oară de la Katharina Vitye, originară din Tomnatic: „Den Ersten der Tod, den Zweiten die Not, den Dritten das Brot”, adică în primul an după sosirea coloniştilor în Banat a fost moartea, în al doilea, nevoile (foametea) şi în al treilea, pâinea. Ţinutul în care au venit în căutarea unei vieţi mai bune nu părea a avea nimic dintr-un eldorado, dar harnici şi hotărâţi, sprijiniţi de Curtea de la Viena cu bani şi înlesniri fiscale, înfruntând clima nesănătoasă (din pricina mlaştinilor) sau prea aspră în zona de munte, germanii au reuşit în scurtă vreme să întemeieze sate, să cultive pământul, să ajungă la o relativă prosperitate (vezi studiul lui Rudolf Gräf din acest volum). Aceasta ar fi istoria rezumată de germanii din sate mai ales, preluată din izvoare orale sau scrise.

Din această realitate şi pentru a o face exemplară s-a născut identificarea germanului cu „bunul colonizator”. E interesant să observăm că, în povestea vieţii deportaţilor în Bărăgan din 1951-1956², găsim un transfer al acestei imagini asupra bănăţenilor în general, indiferent de etnie. Istoria deportării tinde, prin suprapunerea mărturiilor, să ajungă la o formulă comună: Bărăganul, la început un loc ostil şi străin, aproape sălbatic, e „îmblânzit” treptat şi transformat în asemenea măsură, încât, la eliberarea deportaţilor în 1954-1956, el apare celor care depun mărturie întru totul asemănător Banatului înfloritor, părăsit cu forţa în urmă cu cinci ani. Am putea spune că a fost modul deportaţilor de a-şi întoarce soarta, de a-şi redobândi libertatea, un fel aparte de a gândi o evadare pe loc, în care imaginea-suport e cea a modelului identitar preferat, cel al germanului în ipostaza „bunului colonizator”.

O serie de considerente reale contribuie la constituirea acestei imagini, ceea ce nu înseamnă că ea a fost aşa de la începutul convieţuirii germanilor în Banat alături de sau împreună cu ceilalţi. În acest sens, studiul lui Valeriu Leu ne oferă repere utile şi argumente care demonstrează, încă o dată, că ceea ce e considerat „natura” unei etnii este în fond un produs istoric şi cultural ce lasă să transpară caracterul de construct al identităţii, un joc subtil între imagini şi realităţi concurente.

Ceea ce aflăm din cartea de faţă este întâi de toate ce le-au povestit germanii celor care nu sunt germani, aceasta fiind situaţia majorităţii intervievatorilor, fără ca acest criteriu să fi fost intenţionat. O parte dintre interviuri s-au desfăşurat în limba germană, pentru că aşa le-a fost mai comod şi mai uşor să se exprime celor care au povestit, şi au fost traduse de intervievatori. Dar, date fiind cele de mai sus, această carte este nu doar despre germanii din Banat, ci şi punerea în scenă a uneia dintre întâlnirile posibile cu ei, cu tot ceea ce presupune acest lucru, ca „întâlnire cu Celălalt”.

Ideea de la care am pornit a fost de a folosi interviurile autobiografice (transcrise şi editate pentru carte adesea fragmentar) pentru a lăsa să transpară, chiar prin discursul intervievaţilor, istoria pe care au traversat-o, alături de alţii, germanii din Banat, felul în care ei se raportează azi la această istorie, la propria memorie şi la propriul trecut. Ceea ce înseamnă implicit şi cum se văd pe ei înşişi în raport cu ceilalţi, cum sunt priviţi de ceilalţi şi în ce măsură această perspectivă din afară influenţează discursul despre sine. Mai exact, felul cum discursul lor defineşte, circumscrie, aproximează, construieşte imaginea vieţii trăite, a trecutului şi a prezentului cu care se identifică.

De ce germanii din Banat?

Un prim răspuns poate porni chiar de la numele care li se atribuie sau pe care şi-l atribuie cei care povestesc. Noi am optat pentru cuvântul „germani” pentru a cuprinde şi în acelaşi timp a releva diversitatea originilor, a limbii, a tradiţiilor care sunt acoperite de apelativul comun³:

• germani colonizaţi în secolul al XVIII-lea în zona vestică, de câmpie, a Banatului, cunoscuţi sub numele generic – cum se poate vedea în interviuri – de şvabi (printre care îi găsim pe aşa-numiţii şvabi dunăreni, dar şi pe loreni, alsacieni, luxemburghezi, care se identifică drept francezi sau germani);

• germanii de origine austriacă (mai ales din Steier sau Tirol, dar şi din alte zone) care s-au instalat în Banatul montan (Bergland), în zona minieră şi forestieră ce cuprinde Oraviţa şi Reşiţa;

• pemii germani, colonizaţi abia la începutul secolului al XIX-lea, din Boemia;

• saşii instalaţi în Banat, cu care sunt de obicei identificaţi germanii din România, prin ignorarea diferenţelor de tradiţie istorică şi religioasă între ei şi şvabi.

Am lăsat în interviuri şi în mărturii termenul folosit de intervievaţi pentru a se identifica. Am observat că foarte mulţi au preferat să vorbească despre ei ca nemţi, în pofida percepţiei mai recente că termenul ar avea conotaţii negative (prin asocierea cu termenul slav niemţî, adică „muţii”).

Dacă ne referim la identitatea lingvistică, termenul german se relativizează datorită marilor diferenţe zonale sau chiar locale. Dialectul ce păstra caracteristici ale locului din care au plecat spre Banat coloniştii de acum două secole a pierdut între timp teren în favoarea limbii literare, învăţate în familie sau la şcoală, mai ales în ultimul deceniu, când urbanizarea şi modernizarea, legăturile cu Germania şi intrarea în Uniunea Europeană şi-au pus puternic amprenta asupra conduitelor, inclusiv lingvistice.

Se poate observa şi din interviuri cât de mult s-au transformat comunităţile germane din Banat prin redefinirea frontierelor dintre interior şi exterior, dintre închidere şi deschidere. Libera circulaţie, căsătoriile mixte, globalizarea netezesc zonele de contacte şi împrumuturi în defavoarea identităţilor „tari” şi a societăţilor închise, care dominau existenţa germanilor până după al Doilea Război Mondial. Există, desigur, şi un revers al acestei lărgiri a orizontului în care aleg să trăiască, la fel ca alte etnii, germanii din Banat.

„Câteodată mi-e dor să vorbesc şvăbeşte, da’ n-am cu cine să mai vorbesc…”, îi spunea Magdalena Holovati (n. Steibel, 1927) din Livezile/Tolvădia, judeţul Timiş, Roxanei Pătraşcu Onica în 1999, descriind situaţia din multe sate foste germane de azi.

„Cum se vorbea în sat?”, întreabă în continuare Roxana Pătraşcu Onica.

Fiecare vorbea pe limba lui în casă, nemţii vorbeau nemţeşte, ungurii, ungureşte, sârbii, sârbeşte şi românii, româneşte. În sat s-or înţeles foarte bine. Dacă într-o familie era un ungur şi-un român, şi dacă bărbatul era român, româneşte vorbeau. Bărbatul era stâlpul, da’ totuşi învăţau şi limba mamei. Eu am fost vinovată că n-am învăţat pe copiii mei germană. Aici era şi soacră-mea de vină, că ei nu-i plăcea şi zicea să vorbesc româneşte, să înţelegem toţi. Ăsta mare o învăţat, că a fost mai mult la mama, da’ ăl mic n-o învăţat şi rău e. Ăsta mare s-o dus în Germania de trei ori şi se descurcă, vorbeşte. La noi, după mamă se consideră că e neamţ.

Prin ce se deosebesc şvabii de saşi?

Aici, în România, sunt şvabi şi saşi. Eu, când am fost la Vatra Dornei, cumnatele mele erau la băi angajate, şi acolo erau saşi, da’ eu nu i-am înţeles deloc, că ei vorbeau mai repede, parcă ar fi fost altă limbă. Rar când mai înţelegeam câte un cuvânt. Acuma mă mai uit la televizor când e vinerea, în limba germană (emisiunea în limba germană de la TVR 1 – n.n.), că în altă parte nu mai aud germana. Acuma chiar nu mai am cu cine să vorbesc aicea germana, şi-atuncea ascult acolo. Mai urmăresc la TV Timişoara, când e emisiunea germană, şi mai aud cum cântau valţurile alea frumoase, de când eram acasă, şi plâng câteodată şi-mi aduc aminte cum era atunci… Acuma nu mai este aşa ceva. Cum era de frumos, cum era chirvaiul! Mai ales la nemţi era ceva ce nu se mai poate, aşa ceva nu mai este!

…În sat nu prea mai sunt nemţi cu care mai poţi să vorbeşti, şi, dacă sunt, stau mai departe de mine şi mi-e mai greu s-ajung acolo. A mai fost una aproape de mine, da’ o plecat la azil, la Bacova.

O privire nu prea optimistă, în acord cu percepţia de azi a multor germani, inclusiv a preşedintelui Forumului Democrat al Germanilor din Banat, că lumea germană din Banat e o lume care dispare.

A pleca, a rămâne

În prima ediţie a cărţii revenea frecvent în interviuri tema emigrării în Germania. A opta sau nu pentru emigrare, aceasta părea a fi întrebarea. Ca urmare, intervievaţii analizau motivaţiile pro şi contra, îşi justificau propriile opţiuni. O paletă mult mai largă şi mai nuanţată decât s-ar crede de motivaţii ale celor care care au ales să nu plece. Nu lipsesc mărturiile despre cum se obţinea un paşaport sau cum „se cumpăra” o plecare definitivă.

Desigur, intervievaţii sunt mai ales persoane care au rămas în România, chiar dacă unii ar fi avut ocazia să plece şi înainte de 1989. Unii au fost plecaţi temporar după 1989 la rude sau la prieteni şi compararea celor două perspective de viaţă (de obicei prezentate ca un raport dihotomic între „aici” şi „dincolo”) scoate în evidenţă conflicte între modelele tradiţionale şi cele moderne sau globale de existenţă, oscilaţia între valori contrare. Ceea ce pare a juca un rol important în aprecierile pozitive sunt sentimentul de solidaritate şi coeziune socială (raporturi bune cu vecinii, de pildă, recunoaşterea de către celălalt, afectivitatea), raportul cu natura, regăsirea a ceea ce e deja cunoscut şi asigură continuitatea pierdută azi. Nostalgiile după satul de altădată generează injoncţiuni de acelaşi tip.

Azi, problema a intrat într-un con de umbră, diminuarea drastică a numărului germanilor, scăderea puterii de acţiune în comun, pierderea prestigiului de altădată – vezi studiul de imagologie al regretatului istoric Valeriu Leu – preocupă mai mult decât plecările în sine. La distanţă de aproape 20 de ani, mărturiile a doi dintre preşedinţii Forumului Democrat al Germanilor din Banat, Karl Singer şi Ioan Fernbach, mi se par destul de convingătoare pentru această problematică. Nu mai puţin interviul inedit cu Edith Singer din 2000.

De ce noua ediţie e cu adevărat nouă

Această ediţie reia, cu numeroase revizuiri şi adaosuri care ţin de conţinut, dar şi de o nouă structurare a volumului în funcţie de alte priorităţi decât cele iniţiale, ediţia întâi apărută în anul 2000 la Bucureşti, la Editura Paideia. Ea valorifică în primul rând o arhivă de istorie orală, documente, fotografii şi mărturii sau povestiri de viaţă, care se află azi, în mare parte, la Biblioteca Centrală Universitară „Eugen Todoran” din Timişoara. Această bază de date e rezultatul unor proiecte legate de memorie şi de construirea identităţii la diferite grupuri etnice din perimetrul Banatului. Am iniţiat, am coordonat şi în cele din urmă am realizat aceste proiecte pe cont propriu sau împreună cu alţi cercetători mai tineri din Grupul de antropologie culturală şi istorie orală în cadrul Fundaţiei „A Treia Europă” (1997-2008). Ei se regăsesc printre realizatorii interviurilor din ediţia de faţă. Arhiva a fost completată între 2009 şi 2015 la Centrul Interdisciplinar de Studii Regionale al Universităţii de Vest din Timişoara, în activităţi legate de cursul de Antropologia memoriei, susţinut în acea perioadă de mine. Simona Adam a folosit, la rândul său, interviuri din arhivă pentru cursurile şi seminariile de Comunicare interculturală şi Educaţie interculturală.

O parte dintre mărturii au constituit, în procesul de predare, tot atâtea ocazii pentru a discuta metodologia cercetării în istoria orală şi activitatea de teren a antropologului, dar şi un exerciţiu practic, menit să stimuleze interesul tinerilor pentru un dialog între generaţii, pentru înţelegerea trecutului recent şi a schimbărilor istorice, pentru exersarea unei priviri sensibile la diversitatea culturală în diferitele ei forme. Cartea se deschide astfel spre o pedagogie a memoriei, bazată deopotrivă pe informare şi pe un exerciţiu de cunoaştere şi autocunoaştere. L-au făcut cei care au realizat interviurile, le-au transcris, le-au editat şi s-au documentat pe temele propuse de intervievaţi.

Menţionam în prefaţa la prima ediţie că grupul nostru avea atunci doar doi ani şi jumătate de activitate. Între timp, arhiva s-a îmbogăţit cu numeroase alte interviuri. După o selecţie atentă, le-am introdus în volumul de faţă, printre altele, pe cel realizat de Roxana şi Adrian Onica cu Victoria Koch, pe cel realizat de Roxana Onica cu Faber Waldemar sau de Iulia Sur cu Gabriela Murgu (ultimele două prezintă, la distanţă de două generaţii, venirea unor saşi în Banat), pe cel realizat de Simona Adam cu două foste deportate în URSS, Barbara Rasovan şi Ana Funtek, pe cel realizat de Antonia Komlosi cu Edith Singer, pe cele realizate de mine cu Eva Csilcser, Johann şi Anna Schaftari (publicat anterior în altă formă, online, pe www.memoria.ro) şi Nikolaus Wiewe (care a înlocuit interviul realizat în 1996 de Cosmina Ninu din ediţia I), cu Margareta Docea (vezi şi interviul în formă orală pe www.deportatiinbaragan.ro) şi cu Ioan Fernbach, muzician, profesor şi actual preşedinte al Forumului Democrat al Germanilor din Banat⁴.

Mai multe interviuri au fost realizate chiar în 2017, când am lucrat la ediţia a doua a cărţii, având certitudinea că ea va apărea cu sprijinul Fundaţiei Hanns Seidel la Editura Polirom. Aceste interviuri inedite au fost realizate de Adrian Onica (cu Ronald Wiest, Francisca Schulz, Alfred Kosar, fiul Magdalenei Kosar şi, parţial, cu Ignaz Fischer), Simona Adam (cu Irina Stanciu), Gabriela Panu (cu Puiu Stan). Aşadar, jumătate din această ediţie e inedită, ceea ce a implicat şi renunţarea la câteva interviuri şi fragmente de interviuri apărute în 2000.

Mie mi-a revenit sarcina, deloc uşoară, de a construi un ansamblu semnificativ, un întreg care să capete sens pentru scopul urmărit: găsirea unui echilibru între ce este comun şi ce este diferit, între ce defineşte o comunitate – azi diminuată drastic – din interior şi din exterior.

Pornind de la nucleul primei ediţii, am revăzut fiecare interviu (în unele cazuri a fost posibilă şi revizuirea textelor transcrise de către martori sau de către realizatorii interviurilor). Am fragmentat uneori textul pentru a-l face mai sugestiv de sine stătător sau în raport cu altul, înlocuind sau adăugând imagini, documente complementare şi, mai ales, construind mici ansambluri, în care interviurile comunică între ele printr-un element comun: un loc de naştere (Heimat), deportarea (în URSS sau Bărăgan), o poziţie socială asemănătoare sau o formă de afiliere (Forumul Democrat al Germanilor din Banat), o profesie sau o meserie, o valoare (familia, solidaritatea de grup), o dilemă sau căutarea identitară, o nostalgie etc.

În această organizare a jucat un rol şi multiplicarea perspectivelor. E vorba despre reconstituirea modului în care a fost traversat un eveniment sau altul, despre diferenţele dintre generaţii, cele sociale sau profesionale, de gen, religioase, locale. Aş remarca în acest context apariţia unui gen nou de mărturie, cea indirectă, a copiilor care povestesc experienţa părinţilor sau bunicilor, nu neapărat transmisă în familie, ci în urma unei documentări asemănătoare cercetării. Mizele acestui gen de recuperare a memoriei sunt diverse, de la cele legitimante, identitare, la cele pragmatice, de revendicare a unor bunuri, a unor drepturi şi reparaţii financiare sau morale, de refacere a unei legături familiale, comunitare, de impunere a unui statut social.

Am recurs la astfel de mărturii de grad secund mai ales pentru tema deportării în URSS, care stă sub semnul urgenţei, căci martorii direcţi dispar rând pe rând (vezi interviurile cu Francisca Schultz sau cu Puiu Stan), dar şi în alte situaţii de rupturi tragice în familie (prizonierat, război, exproprieri, anatemizare, refugiu, exil), precum cea care a stat la baza demersului artistei plastice timişorene Renée Renard, care transformă o arhivă de familie, pusă în relaţie cu mărturia mamei ei, într-un poem în imagini cu funcţii multiple. Interferează în acest proiect diverse funcţii ale memoriei: reconstruirea trecutului, omagierea şi comemorarea, emoţia şi nostalgia, redescoperirea identităţii proprii, salvarea a ceea ce mai poate fi salvat. Alţi martori indirecţi apelează, mult mai mult decât la propriile lor amintiri, uneori firave sau vagi, la surse diverse, de la cărţi publicate pe tema evenimentelor respective la documente şi fotografii de familie, la discuţii cu martorii direcţi, construind o naraţiune informată, dar care nu are trăsăturile obişnuite ale celei orale (vezi Francisca Schultz). Astfel de martori se lansează în reconstituiri care scot la iveală tatonările memoriei, relaţia dintre informaţia concretă şi imaginarul colectiv, dintre apelul la propria memorie şi la cea deja comun acceptată.

Se conturează astfel o memorie cu două viteze, semnificativă pentru felul în care este produsă memoria ca discurs situat la intersecţia între individual şi colectiv. Ea radiografiază procesul propriei produceri, minat de obstacole de diverse naturi, de erori şi aproximări, de efortul de a reconstrui un trecut pentru care urmele sunt palpabile, dar uneori insuficiente. Apelul la documente legitimează uneori acest discurs conştient de propria lui vulnerabilitate. Mai important decât atât e faptul că, puse faţă în faţă, mărturiile generaţiei care a trăit un eveniment şi mărturiile copiilor – care ştiu povestea părinţilor sau a bunicilor lor din auzite sau ca urmare a unui demers de recuperare pornind de la un act, o imagine, un loc, o amintire, o scrisoare, o pagină de jurnal, un certificat genealogic, un obiect etc. – ne arată cum s-a transmis, dacă s-a transmis acel eveniment, în familie, cum au funcţionat uitările, tăcerile, cenzurile şi autocenzurile. Acest gen de contraste pune în lumină raporturile dintre generaţii şi sub aspectul sublinierii importanţei legăturii familiale. Mărturiile celor născuţi în anii ’50 privesc aceste legături în forma lor ideală, vrând să refacă acest raport – ce presupune importanţa acordată modelelor tradiţionale şi grija faţă de păstrarea unităţii familiei – în conduita faţă de propriii urmaşi. Rămâne de văzut dacă acest model va fi preluat şi de copii, în marea lor majoritate plecaţi din România.

Prin aceste mărturii de grad secund, ale altei generaţii, avem acces şi la alte practici şi conduite sociale: mutarea de la sat la oraş (prinde astfel mult mai multă viaţă şi culoare Timişoara, capitala de azi a Banatului, care era majoritar germană în perioada interbelică), trecerea de la ocupaţii legate de proprietate şi de respectul pentru ea la valorizarea studiilor universitare superioare, care asigură un loc de muncă, un salariu (chiar dacă nu tocmai bun) şi un statut social înalt, în absenţa legitimării prin avere sau moştenire simbolică. Evident, ce s-a întâmplat după 1989, când aceste valori au reînceput, parţial, să capete importanţă, presupune o revizitare şi o reevaluare a trecutului propriu şi familial.

Cei care şi-au făcut o carieră în perioada comunistă, reuşind să depăşească opreliştile şi să treacă sub tăcere un trecut care le putea dăuna, se întorc spre el pentru a redescoperi traume şi a le explica, pentru a chestiona uitările impuse şi a descoperi ce i-a ajutat să supravieţuiască (normele de conduită împărtăşite în comun, responsabilităţile transmise, valorile religioase). Cu atât mai mult mi se pare interesantă perspectiva axiologică din care ei reinterpretează trecutul sau vorbesc despre defectele sau satisfacţiile prezentului.

Pe de altă parte, mărturiile celor care au traversat perioada de nazificare, războiul, care au pierdut prin expropriere sau colectivizare accesul la transmiterea bunurilor, au cunoscut la o vârstă extrem de fragedă deportările, separarea de familie şi munca epuizantă, sunt mai dramatice, mai încărcate de emoţii atunci când cei care relatează nu au câştigat prin trecerea timpului o anume detaşare şi distanţare analitică. Sunt – în cazul deportaţilor în URSS mai ales (jumătate dintre interviuri sunt cu unii dintre ei) – adevărate poveşti de supravieţuire, fără tonalităţi eroizante, care le-ar face mai puţin credibile. Descrierile condiţiilor din lagăr sunt uneori cinematografice, apropiindu-se prin detalii de puterea de impact a unui text literar, pe principiul că realitatea, în condiţii extreme, concurează ficţiunea.

Perioada nazificării satelor şi oraşelor cu populaţie predominant germană capătă şi ea un contur mai pregnant în această ediţie, în măsura în care interferează cu viaţa adolescenţilor de altădată. Este subliniat în acest context rolul de îndoctrinare al şcolii şi al Grupului Etnic German, naşterea extremismelor în mediul românesc. Povestirile de viaţă scot la iveală efectele evenimentelor istorice ulterioare războiului asupra vieţii personale: refugiul, deportarea, instalarea comunismului, reforma agrară, sărăcirea satelor, înfiinţarea fermelor de stat (GAS, IAS), a cooperativelor agricole, emigrarea, dar şi efortul de a recupera o normalitate, atât cât e ea posibilă.

Notele de subsol întocmite de Gabriela Panu, Mihai Panu şi de mine, glosarul (redactat de Mihai Panu şi Smaranda Vultur) şi mai ales studiul introductiv extrem de dens şi pertinent al istoricului Rudolf Gräf sunt suporturi care ne pot ajuta să relaţionăm memoria cu istoria, să o corectăm pe una prin alta sau să completăm imaginea istoriei celei mari cu istoria oamenilor care au traversat-o, au trăit impactul ei, adesea foarte puternic. Nu numai ei ca indivizi, ci şi familiile şi anturajul lor, societatea în care s-au format sau pe care au construit-o, etnia din care fac parte.

Cuvintele-cheie de la începutul fiecărui interviu nu sunt exhaustive. Ele au fost selectate după frecvenţa cu care apar şi sunt menite să creeze legături tematice între interviuri (localităţi, experienţe comune etc.).

Mulţumiri

Nu pot încheia fără a le mulţumi celor care au trudit împreună cu mine pentru ca această carte să devină ceea ce este. Mai ales celor care şi-au lăsat pentru un timp deoparte treburile, grijile sau durerea amintirilor şi au povestit despre viaţa lor şi bună, şi rea, şi veselă, şi tristă, despre ce simt, ce gândesc, ce le place şi ce nu, ce aşteptări şi speranţe au. Fără răspunsul lor la cererea şi dorinţa noastră de a asculta este mai mult decât evident că nu am fi reuşit această restituire memorială, pe care sperăm ca măcar unii să o considere importantă.

Coautori de drept ai interviurilor şi coautori la această ediţie sunt, desigur, toţi cei care au realizat interviurile, le-au transcris, au editat textele pe computer, au scanat fotografiile⁵, au participat, în sensul cel mai profund al cuvântului, la această istorie personală şi colectivă din care ei fac, de acum, parte împreună.

E o carte ce vorbeşte, poate discret, dar nu mai puţin adevărat, şi despre noi ca un grup format iniţial la Fundaţia „A Treia Europă”, care ne-am păstrat interesul şi disponibilitatea de a ne deschide spre istoriile altora. Mulţumiri Adrianei Babeţi şi lui Cornel Ungureanu pentru acele începuturi benefice şi pentru susţinerea proiectelor noastre. Poate că povestea ţesută împreună îi va îndemna şi pe alţii să continue. Unul dintre ei mi-a părut deja prins în acest joc cu memoria şi trecutul. E Alfred, alias Fredi, Kosar, cel mai tânăr martor din volum, a cărui poveste regretăm că nu am putut să o redăm integral. O poveste despre familia cofetarului Arendt, dar şi despre Timişoara unui timp mai apropiat de noi, al anilor ’60-’70, al tinerilor rebeli ai altei generaţii, care doreau să iasă din constrângerile vremii şi să se bucure de viaţă, care ascultau muzică rock, citeau pe rupte, îşi lăsau plete şi se îmbrăcau în blugi. Imaginea lui Fredi pe bicicletă, cutreierând străzile oraşului, din zona Lahovari până în Fabric, din Iosefin până în Ronaţ, îmi pare începutul unei alte poveşti. Mai ales că Alfred Kosar a ales să se întoarcă din Germania în România, fiind optician, colecţionar şi păstrător al arhivei familiei.

Mulţumiri speciale pentru ajutorul oferit la alcătuirea acestei ediţii merită în primul rând Adrian Onica şi Mihai Panu, apoi Simona Adam şi Mălina Duţă, care m-au îndemnat, m-au consiliat şi m-au susţinut să duc la capăt cartea, în forma ei de azi. Ea nu ar fi existat însă fără Fundaţia Hanns Seidel, care a apreciat şi a susţinut financiar proiectul, şi fără implicarea decisivă a Editurii Polirom – prin directorul ei, Silviu Lupescu, prin Adrian Şerban şi Cătălina Staicu –, care şi-a asumat responsabilitatea publicării rezultatelor lui în condiţii excelente.

Smaranda Vultur

decembrie 2017, Timişoara

1. Smaranda Vultur (coord.), Memoria salvată. Evreii din Banat, ieri şi azi, Editura Polirom, Iaşi, 2002; Smaranda Vultur, Adrian Onica (ed.), Memoria salvată II. Cine salvează o viaţă salvează lumea întreagă, Editura Universităţii de Vest, Timişoara, 2009, 2010; Smaranda Vultur, Adrian Onica (ed.), Basarabeni şi bucovineni în Banat. Povestiri de viaţă, Editura Marineasa, Timişoara, 2010, ed. a II-a – Editura Brumar, 2011; Smaranda Vultur, Francezi în Banat, bănăţeni în Franţa. Memorie şi identitate, Editura Marineasa, Timişoara, 2012.

2. Smaranda Vultur, Istorie trăită, istorie povestită. Deportarea în Bărăgan, 1951-1956, Editura Amarcord, Timişoara, 1997.

3. Tema e discutată pe larg în studiul lui Rudolf Gräf.

4. Celelalte interviuri realizate de mine şi publicate prima oară în acest volum fac parte din arhiva personală cu povestiri de viaţă, în curs de transfer spre Biblioteca Centrală Universitară Eugen Todoran din Timişoara. Primele două interviuri au în centru persoane deportate în URSS, iar celelalte două, persoane deportate în Bărăgan. Interviul cu Hans Damas, reluat din prima ediţie, a mai fost publicat în altă formă în volumul meu Francezii din Banat, bănăţeni în Franţa, din care am preluat fragmentar interviul Cristinei-Margareta Renard, realizat de Mihaela Sitariu şi revizuit de mine şi Renée Renard, fiica intervievatei. Le-am reluat pentru importanţa lor în explicarea identităţii multiple, germano-franceze, a şvabilor din Tomnatic şi a tribulaţiilor destinului lor întins pe două secole.

5. Mulţumiri speciale în acest sens fotografului Cristian Peica de la BCUT Timişoara.

Repere introductive

Germanii din Banat sau istoria între două emigrări. Cercul care s-a închis

Rudolf Gräf

La trei secole (1718-2018) de la începuturile venirii germanilor în Banat, istoria şi rolul lor în această parte a Europei, precum şi rolul lor în calitate de comunitate naţională se pare că s-au încheiat sau cel puţin sunt pe punctul de a se încheia.

Istoria germanilor bănăţeni a trezit interesul şi a făcut obiectul cercetării multor istorici care provin, de obicei, chiar din rândurile lor, dar şi din rândul unora ce aparţin popoarelor cu care germanii au intrat în contact¹. Ele sunt scrise atât de istorici profesionişti, cât şi de mulţi istorici amatori, preocupaţi să cerceteze şi să ilustreze diferite aspecte ale istoriei comunităţii lor. Din păcate, încă nu avem o sinteză exhaustivă a istoriei germanilor bănăţeni de la momentul venirii lor până la cel al plecării lor în ţara de origine sau în alte ţări şi pe alte continente.

Studiul de faţă nu urmăreşte şi nici nu ar putea urmări tratarea în mod exhaustiv a istoriei şvabilor bănăţeni. Vrem însă să oferim o privire de ansamblu, să punctăm principalele momente şi principalele probleme legate de istoria germanilor bănăţeni. Ne propunem deci, în paginile ce urmează, să prezentăm în mod succint istoria colonizării lor, a rolului pe care l-au jucat în Banat atât pe plan economic, cât şi politic şi cultural. De asemenea, vrem să creionăm eforturile pe care germanii bănăţeni le-au făcut în vederea găsirii şi stabilirii identităţii lor naţionale, felul în care şi-au aflat locul în această parte a Europei.

Numele

Coloniştii germani aşezaţi în Banat, dar şi cei care s-au aşezat în celelalte regiuni ale Ungariei istorice au fost numiţi de vecinii lor unguri, români şi slavi, „şvabi” (în lb. magh. sváb, în lb. sârbă svaba), cu toate că acest nume corespundea doar parţial regiunii lor de origine². Anton Scherer³ este de părere că până în ziua de astăzi pentru maghiari şi pentru slavi „toţi germanii, inclusiv austriecii, sunt şvabi”. Nu este încă lămurită cauza pentru care germanii colonizaţi pe teritoriul fostului regat maghiar, deci inclusiv cei din Banat, au fost numiţi şvabi. Fapt este că, după terminarea războaielor cu turcii, timp de decenii înainte de marea colonizare din timpul împărătesei Maria Tereza, în regiunea dunăreană s-au aşezat în special colonişti veniţi din Baden-Württemberg. Este posibil ca numele acestor „şvabi adevăraţi” să fi fost preluat şi de coloniştii veniţi ulterior din alte regiuni ale fostului Imperiu Romano-German. Românii însă îi numesc pe germanii din Banat „nemţi”.

Adam Müller-Guttenbrunn îi consideră pe toţi germanii din sud-est „şvabi bănăţeni” sau „şvabi din răsărit”⁴. După Primul Război Mondial, numele de „şvab”, pe măsură ce urmaşii foştilor colonişti devin mai conştienţi de propria identitate naţională, este tot mai mult asumat de aceştia. Forma „şvabi dunăreni” („Donauschwaben”) este folosită mai întâi de Robert Sieger şi apoi preluată de geograful Hermann Rüdiger de la Deutschen Ausland-Institut din Stuttgart, în publicaţiile institutului şi în Handwörterbuch des Grenz- und Auslandsdeutschtums⁵. Nu s-au putut impune numele de bavarezi dunăreni („Donaubayern”) pentru coloniştii vorbitori ai dialectului bavarez şi nici cel de germani dunăreni („Donaudeutsche”)⁶.

Anton Scherer consideră că din grupul şvabilor dunăreni fac parte: germanii din Ungaria, cu excepţia celor din partea de răsărit a regiunii Burgenland, germanii din fosta Iugoslavie (Bacica – Batschka, Batscher Land – Banatul iugoslav, Baranya iugoslavă – Baranja, magh. Baranya), Sirmia, Slavonia, Croaţia de Sus, Agram/Zagreb, Bosnia, Belgrad şi Serbia istorică, germanii din România, respectiv din Banat, din Arad şi din jurul Aradului, din Banatul montan, din regiunea Satu Mare şi din Maramureş, germanii din aşezările din nordul Bulgariei, emigranţii din regiunile mai sus amintite, care după al Doilea Război Mondial au emigrat în Franţa, SUA, Canada, Argentina şi Brazilia, deci „toţi cei care au locuit până în anul 1944 în regiunile amintite sau au emigrat după aceea aparţin astăzi împreună cu urmaşii lor şvabilor dunăreni în sensul cel mai larg”⁷.

Limitându-ne la Banatul geografic, am putea deci vorbi despre „şvabi bănăţeni”, nume sub care sunt cunoscuţi şi germanii din Banatul istoric, şi despre „şvabi sătmăreni”, nume sub care sunt cunoscuţi germanii din zona Satu Mare.

În cazul germanilor din Banat poate fi făcută o diferenţiere între germanii din Banatul de câmpie şi cei din Banatul montan, atât parţial, din punctul de vedere al regiunii de origine, cât şi din cel al ocupaţiilor practicate, dar şi din cel al modului de înfiinţare a noilor aşezări locuite de germani. După al Doilea Război Mondial, germanii din Banatul montan emigraţi în Germania sau în Austria au creat acolo şi organizaţii proprii („Heimatverband der Banater Berglanddeutschen e.V.”), în unele lucrări impunându-se denumirea de germani din regiunea montană („Banater Berglanddeutsche”), denumire de altfel adoptată şi de germanii care mai trăiesc şi astăzi în Banatul montan şi în desemnarea organizaţiei lor reprezentative (Demokratisches Forum der Banater Berglanddeutschen)⁸. Şvabii bănăţeni au creat la rândul lor în Germania „Landsmannschaft der Banater Schwaben e.V.”.

Premisele colonizării

În anul 1716, când a izbucnit Războiul Austro-Turc care va dura până în 1718, Banatul⁹ se afla sub stăpânire turcească de 164 de ani. Stăpânirea otomană se pare că nu a fost una dintre cele mai fericite din istoria Banatului. Economia s-a degradat¹⁰, administraţia a devenit otomană¹¹ şi regiunea s-a depopulat în mare măsură. Griselini vorbeşte despre „…decăderea rânduielilor de stat sub o putere despotică”¹². Tot el afirmă că „mulţi dintre românii rămaşi de la coloniile romane, la fel ca şi rascienii, adică sârbii aşezaţi în ţară, fugiră acum. Astfel numărul populaţiei scăzu, iar cei rămaşi ajunseră la cea mai adâncă umilire”¹³.

Încercarea nereuşită a turcilor de a ocupa Europa Centrală în anul 1683, când au fost respinşi din faţa Vienei, a fost hotărâtoare pentru schimbarea situaţiei politice şi militare în Europa Centrală şi de Sud-Est. Habsburgii au început o ofensivă de mare anvergură spre estul şi sud-estul Europei: Războiul Austro-Turc din 1683-1699, care s-a soldat cu ocuparea Budei (1686) şi a întregului bazin mijlociu al Dunării, şi cel din 1716-1718, care a consemnat victoria lui Eugeniu de Savoia de la Petrovaradin/Peterwardein, din vara anului 1716, şi a încheiat cucerirea/eliberarea Ungariei istorice şi a cetăţilor Timişoara (12 octombrie 1716)¹⁴ şi Belgrad (18 septembrie 1717), turcii fiind respinşi până dincolo de Olt¹⁵. Pacea de la Passarowitz (21 iulie 1718) recunoaşte Imperiului Romano-German stăpânirea asupra Banatului, a nordului Serbiei (cu Belgradul) şi a Valahiei Mici (Oltenia). Habsburgii au atins în felul acesta limita maximă a expansiunii lor spre sud-estul european. Doar în cea de-a doua jumătate a secolului al XVIII-lea ei se vor mai extinde spre est, dar nu pe linia Dunării, ci în Galiţia şi Bucovina.

Cucerirea întregului bazin mijlociu al Dunării, a Banatului şi a Olteniei¹⁶, precum şi situaţia economică şi demografică a Banatului au creat premisele pentru colonizare (de fapt reluarea colonizărilor germane în sud-estul Europei¹⁷) în întreaga Ungarie, care fusese sub ocupaţie turcească, deci inclusiv în Banat. Însă, cum spune Pierre Chaunu, „nu este suficient să cucereşti, trebuie să transformi şi să unifici”¹⁸. Iar Ungaria eliberată, care nu era musulmană, însă era din punct de vedere politic la nivelul secolului al XII-lea occidental, trebuia adusă „în prezent” de Austria aflată, după părerea aceluiaşi Pierre Chaunu, în anul 1690 la nivelul secolului al XVI-lea din Franţa¹⁹.

O altă premisă a colonizării o reprezenta existenţa unei populaţii dispuse să-şi părăsească patria şi să se aşeze într-o regiune de graniţă a imperiului, în imediata vecinătate a Imperiului Otoman, în condiţii incerte şi nesigure. Această populaţie s-a găsit în special în sud-vestul Germaniei, care de la Războiul de Treizeci de Ani încoace fusese supusă în permanenţă atacurilor franceze, fiind adesea prădată şi pustiită. Abuzurile principilor locali, recoltele proaste, bolile şi molimele, dependenţa ţăranilor de stăpânii lor feudali, recrutarea forţată şi împrumutarea soldaţilor unor terţe puteri, în special Angliei, au dus la tensiuni majore în societatea germană de la sfârşitul secolului al XVII-lea şi începutul secolului al XVIII-lea. Astfel, locuitorii din regiunea amintită, şi în special ţăranii, erau uşor de convins să emigreze, emigrare care se desfăşura deja în altă direcţie, şi anume înspre America²⁰. În general chestiunea colonizării Banatului trebuie văzută şi tratată în cadrul procesului de colonizare a teritoriilor cucerite de habsburgi de la turci în întreg bazinul mijlociu al Dunării.

Imediat după cucerirea Banatului de către habsburgi şi după încheierea Păcii de la Passarowitz, la sfatul principelui Eugeniu de Savoia, „nobilul cavaler”, cel care de fapt fusese comandantul oştilor austriece victorioase, împăratul Carol al VI-lea nu a dat curs cererii imperioase a Camerei Aulice maghiare de încorporare a Banatului în Regatul Maghiar, de restitutio in integrum, adică de restaurare a regimului comitatens de dinainte de 1552, şi a aprobat un memoriu al Camerei Aulice imperiale prin care Banatul primea statutul de absolutum inalienabile dominium vel peculium regium. Banatul devenea un domeniu al Coroanei şi al Camerei imperiale, care urma să fie administrat în mod nemijlocit cu ajutorul administraţiei provinciale, în acelaşi fel ca celelalte teritorii considerate un neoacquisiticum, adică un bun nou dobândit prin dreptul spadei (de iure belli)²¹. Primul guvernator imperial al Banatului a fost feldmareşalul conte Claudius Florimund Mercy (1666-1734). Până în anul 1751, Banatul a rămas sub administraţie militară, după care aceasta a devenit civilă. Abia în anul 1778, la presiunea stărilor maghiare, Banatul Timişoarei (Temescher Banat) este încorporat Ungariei. În afara administraţiei comitatense introduse în anul următor rămâne doar graniţa militară bănăţeană constituită între anii 1765 şi 1768, care va fi încorporată Ungariei abia în 1873. După Revoluţia de la 1848-1849, Banatul este reorganizat din punct de vedere administrativ, el formând împreună cu Bacica şi cu Srem o nouă provincie imperială – Voivodina sârbească şi Banatul timişan, subordonată direct Vienei, „cârmuită central prin funcţionari imperiali (epoca lui Bach), fără a stingheri graiul autohtonilor”²². În 1867, Banatul este încorporat din nou Ungariei²³. După Primul Război Mondial se încheie stăpânirea de 200 de ani a habsburgilor asupra Banatului, acesta revenind, după cum am mai afirmat mai sus, României (cea mai mare parte), Regatului sârbilor, croaţilor şi slovenilor şi Ungariei²⁴.

Obiectivele colonizării

Colonizarea cu populaţie germană a urmărit în primul rând şi în prima fază scopuri militare şi economice. Pe de o parte, era vizată asigurarea graniţei de răsărit şi a căilor de comunicaţie în faţa pericolului otoman. Pe de altă parte, pentru un imperiu care la momentul respectiv ducea o politică economică mercantilistă, care urmărea creşterea productivităţii în agricultură şi industrie şi o balanţă comercială activă, obiectivele erau economice²⁵. Colonizarea era însă orientată înainte de toate spre creşterea numărului contribuabililor conform principiului ubi populus, ibi obulus (unde este populaţie sunt şi plătitori de impozite)²⁶.

Regiunile de provenienţă ale coloniştilor

Coloniştii, care erau în marea lor majoritate germani, dar nu numai, fiind printre ei şi francezi şi spanioli, proveneau în bună parte din sud-vestul Germaniei, din Württemberg, dar şi din Lotharingia, Alsacia, Baden, Palatinat, Austria, Bavaria, Hessa, Franconia Centrală şi de Est, Silezia, Boemia, Westfalia şi Elveţia²⁷.

Până la emiterea patentei de toleranţă a lui Iosif al II-lea (13 octombrie 1781), doar catolicilor li s-a permis să se aşeze în Banat, după care au avut dreptul să vină şi protestanţi. În schimb, autorităţile din Banat s-au străduit să încurajeze aşezarea românilor şi sârbilor ortodocşi din teritoriile rămase în afara stăpânirii habsburgilor²⁸.

Situaţia Banatului după alungarea turcilor

În general, istoricii care s-au ocupat de istoria Banatului sunt de acord, cu nuanţe, că starea Banatului după cei 164 de ani de ocupaţie turcească era destul de dificilă. În ciuda eforturilor făcute de turci în ultimul deceniu al stăpânirii lor asupra Banatului de a introduce reforme în agricultură şi de a spori numărul populaţiei, economia Banatului era mult rămasă în urmă, iar densitatea populaţiei era foarte mică. Griselini afirmă că „Banatul nu era numai extrem de depopulat, ci suferea şi de toate celelalte neajunsuri, care sunt urmările fireşti ale depopulării. Se ştie că, nemulţumiţi de cucerirea Banatului, turcii nu s-au gândit vreodată la dezvoltarea ţării învinse”²⁹. Conscripţia din anul 1717 găseşte în Banat 21.089 de „coşuri de fum”, deci case, ceea ce înseamnă o populaţie de aproximativ 80.000 de locuitori, adică 3 locuitori pe km² ³⁰. Aceasta era formată din români şi din sârbi. La 1770 (deci la 52 de ani de la cucerire), acelaşi Griselini apreciază populaţia întregului Banat la 450.000 de oameni. Fără a lua în calcul regiunea graniţei militare, a districtelor Panciova, Palanca Nouă şi Mehadia, el consideră că trăiau 317.928 de locuitori, dintre care 181.639 de români, 78.770 de sârbi, 8.683 de bulgari 5.272 de ţigani/romi/noi bănăţeni, 43.201 de colonişti germani, italieni şi francezi şi 353 de evrei³¹. Autorităţile habsburgice consideră prin urmare că sunt necesare măsuri urgente care să ducă la creşterea populaţiei Banatului în vederea atingerii obiectivelor urmărite.

Tipurile de colonizare

Colonizarea cu populaţie germană a bazinului mijlociu al Dunării cunoaşte două tipuri: 1) colonizarea organizată de stat; 2) colonizarea organizată de către proprietarii de pământ particulari. În Banat, cel puţin în prima jumătate a secolului, se practică colonizarea organizată de către stat. Colonizarea organizată de particulari s-a practicat în regiunea Satu-Mare pe moşiile contelui Alexander Károly, care în 1712 a reuşit să aducă aproximativ 1.400 de şvabi catolici din regiunile Biberach şi Ravensburg într-o primă etapă (din care însă nu rămâne decât cu aproximativ 250), pentru a mai aduce alţii din Suabia de Sus după anul 1720.

Etapele colonizării Banatului

Prin ordinul de instalare (Einrichtungs-Befehl)³² pentru Banat din anul 1719, Viena dispune să se facă totul pentru ca „ţara să fie mai populată şi cultivată…, agricultura şi viticultura să fie ridicate, rând pe rând să fie introduse breslele meşteşugăreşti…, să fie înfiinţate manufacturi, comerţul să fie înmulţit şi minele binecuvântate de Dumnezeu în mod deosebit de la Oraviţa, şi altele dacă vor mai fi descoperite, să fie exploatate cu folos şi să se introducă o ordine bună şi poliţie³³”³⁴.

În primii ani de după cucerire, politica de colonizare a contelui Mercy a urmărit în primul rând atragerea de meseriaşi care să fie folosiţi la construirea cetăţilor, a drumurilor, precum şi pentru înfiinţarea şi punerea în funcţiune a unor întreprinderi manufacturiere mai mari, cum au fost morile, fabricile de bere, atelierele de sticlărie, manufacturile pentru prelucrarea pieii. Mercy primise de la prinţul Eugeniu de Savoia dispoziţia ca în Timişoara să nu permită aşezarea sârbilor şi a evreilor. În „Proiectul de organizare” (Banater Einrichtungsprojekt) din anul 1718, el a acordat o scutire de dări de şase ani pentru meşteşugarii care veneau în Banat. La Viena s-a stabilit că breslele meşteşugăreşti din Banat trebuie să fie organizate după modelul celor din capitala imperiului. Aşezarea germanilor (mai ales din rândul meşteşugarilor militari lăsaţi la vatră, a negustorilor ambulanţi, a vivandierelor) pe lângă oraşele mai importante nu s-a făcut fără probleme, ea provocând reacţia localnicilor, în special a sârbilor, pentru care nou-veniţii reprezentau o concurenţă economică. Mercy încurajează venirea locuitorilor din teritoriile supuse de turci³⁵ prin acordarea de scutiri de dări timp de doi ani.

Coloniştii le-au dat oraşelor bănăţene destul de repede un caracter german, preponderent industrial, burghez. Timişoara a avut, începând cu 1 ianuarie 1718, un magistrat german. De asemenea, au fost înfiinţate, în general alături de aşezări româneşti mai vechi, o serie de localităţi montane, miniere, în Banatul montan. În acest caz, coloniştii au fost aduşi din Ungaria de Sus (Slovacia de astăzi), Boemia, Stiria, dar mai ales din regiunea minieră tiroleză Schwaz. Astfel au fost înfiinţate localităţile miniere Moldova Nouă, Oraviţa, Sasca, Dognecea, Bocşa etc. ³⁶

Problema cea mare a colonizării bănăţene o constituia aşezarea populaţiei ţărăneşti care să transforme regiunile necultivate în terenuri productive şi să aplice metode moderne de prelucrare a pământului. Prin urmare, a fost pus la punct un sistem de recrutare şi de transport al coloniştilor, pe care l-a condus funcţionarul cameral bănăţean Franz Albert Craußen (care îl ajutase pe Mercy şi la recrutarea coloniştilor pentru propriile sale moşii din Turcia şvăbească), căruia i s-a alăturat, în anul 1723, Franz Falck din Worms. Ca urmare a acestor eforturi, între 1722 şi 1726 a avut loc ceea ce se numeşte în general prima colonizare a şvabilor (erster Schwabenzug, denumire datorată scriitorului Adam Müller-Guttenbrunn). Coloniştii care proveneau din regiunea Rinului superior şi din regiunile francone şi suabe al Imperiului erau îmbarcaţi pe nave la Donauwörth, Mannheim şi Neuburg, apoi în Ehingen şi Günzburg. Mulţi dintre cei îmbarcaţi nu au mai ajuns în Banat, pentru că rămâneau pe moşiile unor proprietari particulari în Ungaria. Au fost înfiinţate sau colonizate 46 de sate cu colonişti germani. Cifra totală a celor veniţi este apreciată la 15.000.

În anul 1726, suma de 10.000 de florini anual pentru susţinerea colonizării a fost suspendată, astfel că Mercy nu a mai înfiinţat noi sate de colonişti între 1726 şi 1733. Totuşi, în anul 1736, coloniile germane aduceau deja bugetului un venit anual de 36.000 de florini³⁷.

Sub conducerea urmaşului lui Mercy la Administraţia Ţării Banatului, baronul Engelshofen, între 1733 şi 1735 a fost înfiinţat satul Mercydorf, cu italieni din Tirolul de Sud.

În anul 1736, călugării trinitarieni au adus spanioli în Banat. Unii dintre ei au fost aşezaţi lângă italienii din Mercydorf, pentru ceilalţi a fost construită localitatea Neubeschenowa/Beşenova Nouă care însă nu a mai fost ocupată de spanioli. Tot la Mercydorf au fost aşezaţi mai târziu şi primii colonişti francezi (1752).

Războiul cu turcii din 1737-1739 şi apoi ciuma izbucnită în Banat³⁸ au provocat mari pierderi umane şi materiale. Populaţia germană din sud a fugit şi nu s-a mai întors după terminarea războiului. Instalaţiile industriale din Banatul montan au fost distruse.

În primii ani ai domniei Mariei Tereza (1740-1780) nu s-au făcut colonizări. Începând cu anul 1744 au fost trimişi din rândurile coloniştilor agenţi de recrutare în Germania, reuşindu-se ca până în 1752 să se mai aducă 2.500 de colonişti germani în Banat. Acestora li s-au adăugat între anii 1744 şi 1768 indezirabilii (vagabonzi, branconieri, prostituate etc.) din propria ţară, care erau expulzaţi de două ori pe an în cadrul aşa-numitelor „transporturi pe apă timişorene” (Temeswarer Wasserschub). Acest tip de colonişti nu era bine văzut de autorităţile din Banat, pentru că stricau renumele ţării. Printre cei aduşi astfel erau şi răsculaţii din Hauenstein, din Schwarzwald (Pădurea Neagră), care se răsculaseră în mai multe rânduri împotriva mănăstirii St. Blasien.

Nici administraţia civilă a Banatului, introdusă în anul 1751 şi care îl avea ca preşedinte pe contele Villana-Perlas, nu era adepta colonizărilor. Astfel că între anii 1754 şi 1762 au venit doar 299 de familii în Banat. Totuşi, în 1763 trăiau în Banat deja 24.000 de germani. Cu toată opoziţia lui Perlas, în anii 1763 şi 1764 au venit aproape 1.000 de familii în Banat.

În cadrul celei de-a doua colonizări a şvabilor (zweiter Schwabenzug), 1763-1770, s-au aşezat în Banat 7.736 de familii germane, astfel că în 1770 trăiau în Banat 43.201 de colonişti din vestul Europei³⁹.

Încorporarea Banatului în Regatul Ungariei (1778), ca urmare a presiunilor stărilor maghiare şi a dificultăţilor financiare ale imperiului, dar şi ca semn de recunoştinţă a împărătesei pentru sprijinul primit din partea stărilor maghiare în conflictele cu duşmanii interni şi externi⁴⁰, a dus la împărţirea proprietăţii camerale şi vânzarea ei către persoane particulare. Şvabii s-au opus acestei măsuri pentru că în felul acesta a fost creată din nou proprietatea nobiliară. Totuşi, au fost vândute 40 de sate locuite de şvabi, ceea ce a adus Curţii de la Viena două milioane de guldeni, ţăranii şvabi devenind dependenţi de stăpân, trebuind să presteze robota cu mâna şi cu animalele şi să predea dări din produse.

Ultima mare acţiune de colonizare a avut loc în timpul domniei lui Iosif al II-lea (1780-1790). Este cea de-a treia colonizare. Ea a început în anul 1782 şi a adus în Banat încă aproximativ 3.000 de colonişti. Au fost înfiinţate încă şase sate⁴¹. Între prima şi cea de-a doua colonizare „mare” au avut loc încă două colonizări „mici” (1736-1738, respectiv 1744-1752), care au mai adus aproximativ 4.000 de oameni în Banat⁴².

După încheierea acestor mari acţiuni colonizatoare, se mai aşază colonişti în Banat, dar numai în număr mic. Sunt înfiinţate în anii ’20 ai secolului al XIX-lea, în Munţii Semenic, localităţile de germani veniţi din Boemia (Wolfsberg/Gărâna, Weidenthal/Brebu Nou şi Lindenfeld). Doar în aşezările miniere şi industriale din Banatul montan mai vin germani din regiunea Boemiei şi din Austria. Procesul continuă la mijlocul secolului al XIX-lea, când pe domeniul erariului şi apoi al StEG se aşază, alături de germani, şi cehi şi slovaci.

După încheierea celor trei mari etape de colonizare a continuat o colonizare interioară, şvabii cumpărând pământ pentru fiii lor şi înfiinţând noi aşezări sau extinzând altele.

Începând cu anii de domnie ai lui Iosif al II-lea şi până la mijlocul secolului al XIX-lea, în Banat a avut loc şi o colonizare cu caracter privat, care şi-a pierdut atractivitatea odată cu desfiinţarea dependenţei personale a ţăranilor faţă de stăpânul de pământ.

Putem spune că, în general, colonizările din Banat nu au avut un caracter naţional, ci mai degrabă economic şi, în prima fază, religios.

Germanii din Banat au contribuit în mod hotărâtor la schimbarea aspectului demografic, economic şi cultural al regiunii.

Evoluţia demografică a germanilor din Banat

Există puţine surse de încredere pentru stabilirea exactă a ponderii populaţiei germane în Banat în perioada cuprinsă între momentul colonizării şi anul 1880. Cu excepţia lui Griselini, nu avem date clare referitoare la acest subiect. Abia în anul 1840 statisticianul maghiar Fényes încearcă o clasificare pe naţionalităţi a populaţiei Ungariei de atunci. Informaţii mai precise oferă recensămintele oficiale făcute între 1880 şi 1910. Dar şi acestea trebuie privite cu prudenţă din cauza procesului de deznaţionalizare care era în plină desfăşurare. Handwörtebuch…⁴³ redă următoarea situaţie pentru anii 1770-1910⁴⁴.

Anul

Total pop. în Banat

Germani

Români

Maghiari

Sârbi

1770

317.928

43.201, printre care 3.000 de italieni şi francezi

181.639

–

78.780

1840

1.082.550

207.720

566.230

59.342

202.210

1870

1.028.263

338.934

412.246

87.119

148.763

1880

1.248.304

333.149

16.879

111.434

243.212 împreună cu croaţii

1890

1.433.424

393.341

560.229

146.984

260.906

1900

1.582.133

410.359

583.938

194.352

269.897

1910

1.582.133

387.545

592.049

242.152

284.329

Observăm pentru perioada 1880-1910 o creştere a populaţiei Banatului cu 26,76%, a germanilor cu 16,32%, a maghiarilor cu 117,3%, a românilor cu 14,5% şi a sârbilor cu 16,90%. Creşterea extraordinară a procentului de maghiari într-o perioadă puţin mai scurtă de o generaţie poate fi atribuită procesului de maghiarizare, faptului că populaţia evreiască a adoptat în majoritatea ei maghiaritatea şi metodelor de recensământ practicate de maghiari, metode asupra cărora planează suspiciunea lipsei de obiectivitate⁴⁵.

Până în anul 1930, populaţia germană a Banatului românesc a atins cifra aproximativă de 226.776, dintr-un total de 941.521 de locuitori (unguri 97.729 şi români 509.187)⁴⁶.

Viaţa economică

Istoria economică bănăţeană poate fi împărţită în cinci etape: prima de la 1718 la sfârşitul secolului al XVIII-lea; cea de-a doua de la sfârşitul secolului al XVIII-lea până la 1848; a treia de la 1848 la 1918; a patra de la 1918 până la sfârşitul celui de-al Doilea Război Mondial, ultima fiind perioada comunistă.

Prima etapă se caracterizează prin intervenţia masivă a statului în economie. Obiectivele acestei intervenţii au fost creşterea producţiei, creşterea nevoii de consum, creşterea desfacerii şi, prin urmare, mai multe venituri provenite din impozite⁴⁷.

Una dintre primele urmări economice ale colonizărilor a fost diversitatea economică într-o regiune unde înainte economia nu oferea prea multă varietate, ba chiar era mult rămasă în urmă. S-a extins foarte mult agricultura graţie creşterii extensive a vitelor, dar şi naturii. Păşunile au fost îngrădite, pădurile defrişate, mlaştinile secate. A fost generalizată folosirea plugului de fier şi a îngrăşămintelor, precum şi cultivarea pe câte o treime a câmpului. Au fost cultivate noi plante (cartofi, orez, duzi), care au oferit noi posibilităţi economice. De asemenea, a fost îmbunătăţită economia forestieră şi protejată pădurea.

Industria minieră (cupru, plumb, argint, fier) şi metalurgică s-a dezvoltat în Banatul montan, ajungând să satisfacă şi nevoile exportului.

Regiunea a fost adusă mai aproape de nivelul de dezvoltare al ţărilor habsburgice vestice, astfel că investiţia mare făcută de stat a fost amortizată. Producţia de cereale din sudul Ungariei, deci inclusiv din Banat, era destinată nevoilor armatei, dar şi exportului⁴⁸.

În perioada de până la Revoluţia de la 1848, lucrurile par a fi mai liniştite. Statul nu mai intervine în măsura în care a făcut-o anterior. Agricultura suferă din cauza stării de dependenţă a ţăranilor, iar industria bănăţeană se confruntă cu mari lipsuri de capital, de energie, cu metodele de lucru învechite şi cu dificultăţi la desfacere. Iar atunci când statul intervine cu mari investiţii în industria din Banatul montan, dezvoltarea este întreruptă de izbucnirea Revoluţiei.

În ultima perioadă, în care Banatul face parte din Imperiul Habsburgic, politicile intervenţioniste alternează cu cele liberale, statul continuând să joace un rol important în economia imperiului, dar şi a regatului maghiar şi a Banatului. Desfiinţarea iobăgiei, desfiinţarea breslelor (1859), modernizarea sistemului de transport şi extinderea căilor ferate modernizează întreaga provincie⁴⁹.

Împărţirea Banatului după Primul Război Mondial a avut ca urmare în prima perioadă o îngreunare a situaţiei economice a şvabilor bănăţeni, deoarece până atunci provincia forma o unitate economică cu multiple legături. Şvabii din Banatul românesc au resimţit faptul că România era o ţară preponderent agrară, că guvernul român aplica taxe excesiv de mari pe produsele destinate exportului şi punea taxe suplimentare pentru transportul produselor agrare, că taxele vamale pentru maşinile agricole din import erau foarte mari etc. Totuşi, şvabii au reuşit să se adapteze la noua situaţie destul de repede, astfel că Banatul românesc a rămas una dintre provinciile cele mai dezvoltate economic din România interbelică⁵⁰.

Germanii din Banatul montan care lucraseră în mare măsură în industria minieră şi metalurgică a societăţii StEG⁵¹ continuă să fie un element de bază al nou înfiinţatei societăţi Uzinele şi Domeniile Reşiţa (UDR), furnizând acesteia personal calificat atât la nivelul conducerii, cât şi la cel al muncitorimii. De altfel până târziu în anii ’70 şi chiar şi ’80 ai perioadei comuniste, elementul german a jucat un rol de seamă în viaţa uzinelor reşiţene, precum şi a celorlalte întreprinderi industriale din Banatul montan⁵².

Perioada de după 1945 este încă puţin studiată. În mare, situaţia economică a şvabilor nu se deosebeşte cu mult de cea a românilor sau a altor grupuri etnice din România. Faţă de celelalte măsuri luate de noile autorităţi se adaugă exproprierea germanilor din România în perioada cuprinsă între anii 1944 şi 1948.

Situaţia politică a germanilor din Banat până în anul 1918

Germanii din Ungaria, deci şi din Banat, au o situaţie şi o evoluţie de-a lungul celor aproape trei secole de existenţă pe aceste meleaguri care se deosebeşte de a celorlalte naţionalităţi alături de care au trăit. Referindu-se la germanii din întregul bazin central dunărean, Friedrich Gottas subliniază câteva dintre aceste caracteristici, care sunt valabile şi pentru germanii bănăţeni:

1. ca naţionalitate, nu reprezintă o comunitate solidă, evoluată istoric;

2. locuiesc în aşezări dispersate din punct de vedere geografic;

3. structura lor socială nu este unitară;

4. prin limba comună, sunt legaţi de partea cisleithană a monarhiei habsburgice, precum şi de Germania, lucru important pentru mişcarea lor naţională⁵³.

Dacă pentru perioada de început a aşezării germanilor în Banat nu pot fi spuse prea multe lucruri, ei venind ca oameni liberi, supuşi doar împăratului, făcând parte din imperiul împăratului care le-a permis să-şi părăsească ţara de origine şi să-şi caute norocul aici, lucrurile încep să se complice odată cu anexarea Banatului la Ungaria în 1778, când o parte dintre şvabi intră în relaţii de dependenţă cu proprietarii de pământ în zonele unde acesta a fost cumpărat. În plus, ei sunt de acum locuitori ai Ungariei, ceea ce le schimbă complet situaţia. Prin urmare, începe să se facă simţit efectul politicii de maghiarizare. Acest fapt nu este valabil întru totul pentru germanii din Banatul montan, care, fiind angajaţi ai statului, ce conduce prin Camera Aulică pentru Trezorerii şi Monetărit (k.k.Hofkammer im Münz- und Bergwesen) prin intermediul Direcţiei Miniere Bănăţene, au o altă situaţie. În această perioadă este greu de depistat o manifestare a conştiinţei naţionale germane. Mai mult, în perioada Revoluţiei de la 1848, germanii din Banat, în special cei din oraşe şi din localităţile industriale din Banatul montan, se găsesc în tabăra maghiară⁵⁴.

Situaţia politico-naţională a germanilor bănăţeni se înrăutăţeşte odată cu încheierea dualismului dintre austrieci şi unguri în 1867. În timpul dualismului nu s-a putut dezvolta o mişcare politică naţională germană care să-i cuprindă pe toţi germanii din cadrul statului maghiar. Doar saşii au reuşit să se organizeze politic în mod eficient⁵⁵. Germanii din Banat, ca de altfel cei din întreaga Ungarie, sunt supuşi unui puternic proces de asimilare, proces care începuse deja înainte de 1848 şi care a continuat cu şi mai multă intensitate după 1867. Asimilarea germanilor de către maghiari este, cel puţin la începuturile ei, un proces benevol, motivat de o serie de factori sociali şi psihologici. El este accelerat şi sprijinit de statul maghiar în special prin politica şcolară⁵⁶. Există însă o deosebire între populaţia de la oraşe şi cea din zonele rurale. Burghezia oraşelor este mai dispusă spre asimilare, pe când ţărănimea mică şi mijlocie este aproape imună la acest proces. Cu toate acestea, burghezia germană a oraşelor bănăţene este mai puţin afectată de procesul de maghiarizare decât burghezia germană a oraşelor maghiare, cel puţin până în jurul anilor ’80 ai secolului al XIX-lea, deoarece locuitorii germani ai oraşelor bănăţene „nu s-au integrat în societatea maghiară pe stări, cum a făcut-o burghezia germană a celorlalte oraşe”⁵⁷.

În anii ’80 şi ’90 ai secolului al XIX-lea, când prosperitatea economică a ţărănimii germane din Banat a permis apariţia unei pături intelectuale, mediul orăşenesc în care aceştia s-au format era aproape în exclusivitate maghiar. Acelaşi lucru se întâmplă cu intelectualitatea satelor. Această situaţie îngreunează organizarea politică a germanilor bănăţeni. Ţărănimea însă, după cum am afirmat deja, rămâne germană⁵⁸.

Una dintre primele acţiuni politice ale germanilor din Banat a fost „petiţia de la Bogarosch/Bogaroş” semnată de reprezentanţii a 13 comune bănăţene şi adresată împăratului, în perioada în care se punea problema creării Voivodinei sârbeşti şi a Banatului timişan”. Autorul petiţiei a fost preotul de la Bogarosch, Johann Nowak. Prin această petiţie, şvabii cereau împăratului numirea unui conducător după modelul comitelui/Sachsengraf-ului saşilor, „sub a cărui protecţie problemele noastre, jurisdicţia noastră şi administraţia publică să fie purtate, îngrijite şi conduse în limba germană”⁵⁹. Împăratul nu a dat curs nici acestei cereri şi nici celei de a doua, care a fost redactată la Jimbolia şi este datată 8 noiembrie 1849⁶⁰.

Abia în anul 1906 germanii din Banat reuşesc să-şi creeze un partid politic propriu. Este Partidul german popular din Ungaria (Ungarländische Deutsche Volkspartei), la a cărui constituire, la Vârşeţ, a jucat un rol esenţial Edmund Steinacker.

Până în 1867, germanii reuşesc să-şi menţină cu mai mult sau mai puţin efort şcolile în limba germană, în special pe cele confesionale, cele de stat fiind organizate conform „Ratio Educationis”, care în 1778 a înlocuit „Schulordnung”. Însă odată cu dualismul austro-maghiar, învăţământul mediu al germanilor bănăţeni este complet maghiarizat, doar învăţământul religios rămânând în limba germană. Astfel că în anii 1913 şi 1914 în Banat nu mai existau decât 34 de şcoli cu predare în limba germană. Anul 1918 a marcat schimbarea acestei situaţii, când s-a înregistrat renaşterea învăţământului în limba germană. În deceniul al şaselea al secolului al XIX-lea, în Banat apăreau în total cinci ziare în limba germană (Temesvarer Zeitung, Landes-Regierungsblatt, Groß-Betschkereker Wochenblatt, Lugoscher Wochenblatt, Werschetzer Gebirgsbote). La sfârşitul anilor ’90 apare reacţia în presă împotriva maghiarizării: Neue Werschetzer Zeitung, Perjamoscher Zeitung, Weißkirchner Volksblatt, Groß-Kikindaer Zeitung, Deutsch-Ungarischer Volksfreund etc. De asemenea încep să se manifeste scriitori ca J.N. Preyer, Karl Wilhelm Ritter von Martini, istorici ca Leonhard Böhm şi J.H. Schwicker, poeţi ca Maria Hoffmann, Karl Strung şi scriitori, în special Adam Müller-Guttenbrunn cu Der kleine Schwab, Die Glocken der Heimat, Von Eugenius bis Josephus etc. Toate acestea contribuie la trezirea conştiinţei naţionale a germanilor din Banat. Din păcate pentru comunitatea germană, intelectualitatea acesteia a servit în mare măsură cauza maghiară.

În aceeaşi perioadă sunt active o serie de asociaţii şi organizaţii religioase („Die Bruderschaft des hl. Johannes zur Verehrung der seligen Jungfrau Maria” deja din 1724), profesionale („Der Südungarische Landwirtschaftliche Bauernverein”, „Reschitzarer Allgemeiner Arbeiterverein”) sau culturale (pe teritoriul StEG în Banatul montan, „Gesangverein” al funcţionarilor StEG).

Situaţia economică şi naţională dificilă a contribuit şi ea între anii 1899 şi 1913 la emigrarea unui număr de aproximativ de 92.000 de şvabi bănăţeni în SUA⁶¹.

La sfârşitul Primului Război Mondial, Partidul german popular din Ungaria va fi cel care se va pronunţa pentru unirea Banatului cu România, în timp ce majoritatea germanilor bănăţeni se mai afla în trena politicii maghiare. La 10 august, Partidul popular germano-şvab, cum se numea acum Partidul german popular din Ungaria, se pronunţă în mod oficial pentru unirea cu România. Din rândurile acestui partid au fost aleşi şi primii reprezentanţi în parlamentul român. Erau doi senatori (Karl von Möller şi Wilhelm Kopony şi cinci deputaţi (Dr. Josef Gabriel, Dr. Michael Kausch, Hans Tengler, Dr. Stefan Frecot şi Heinrich Anwender).

Prin împărţirea Banatului între România, Regatul sârbilor, croaţilor şi slovenilor, 3/5 din germani bănăţeni au revenit României şi 2/5 Regatului sârbilor, croaţilor şi slovenilor.

Unirea Banatului cu România are efecte pozitive asupra vieţii politice şi naţionale a germanilor din Banat. Este reorganizat învăţământul în limba germană (ceva mai dificilă fiind situaţia din perioada în care la Ministerul Învăţământului s-a aflat Dr. C. Angelescu), se dezvoltă o presă în limba germană (Banater Zeitung, Banater Tagblatt, Lugoscher Zeitung, Bürgerzeitung, Hatzfelder Zeitung, Reschitzaer Zeitung, Banater Musikzeitung, Banater deutsche Kulturuhefte, Banater Monatshefte etc.) şi asistăm la o adevărată explozie a literaturii germane din Banat. Apar asociaţii culturale („Banater Deutscher Kulturverein”, „Bund banater Deutscher Sänger”, „Bund der Deutschen katholischen Jugendvereine des Banats”, „Deutschbanater Akademikerbund in Rumänien”). În acelaşi timp îşi continuă activitatea asociaţiile muncitoreşti culturale sau politice din Banatul montan.

Primii ani de după război sunt caracterizaţi de o rivalitate politică acerbă între adepţii Partidului popular german-şvab şi cei ai Partidului Autonomist înfiinţat în anul 1920 din cercurile politice, care până atunci nu se manifestaseră, şi dintr-o parte a membrilor vechiului partid popular germano-şvab. În cele din urmă cele două partide se unesc în aşa-numita „Comunitate germano-şvabă” (Deutsch-Schwäbische Volksgemeinschaft) în anul 1921. Împreună cu celelalte organizaţii politice germane din celelalte regiuni ale României, Comunitatea germano-şvabă a format „Uniunea germanilor din România” (Verband der Deutschen in Rumänien), al cărei reprezentant în Parlamentul României era Partidul German.

Începând cu anul 1933, statutul comunităţii germano-şvabe a fost schimbat, acceptându-se formarea de partide diferite, care, însă, în relaţiile cu alte grupuri etnice trebuiau să manifeste o poziţie unitară. Din acelaşi an încep să apară şi organizaţii cu un caracter naţional mai pronunţat şi cu orientare naţional-socialistă, cum a fost „Mişcarea naţional-socialistă de autoajutorare”, devenită „Mişcarea de înnoire a germanilor din România”⁶².

În condiţiile izbucnirii războiului şi ale relaţiilor României cu cel de al treilea Reich, germanii din România se grupează în „Grupul etnic german”⁶³, al cărui organ executiv este Partidul Naţional Socialist Muncitoresc german al Grupului Etnic German”⁶⁴. Liderul grupului etnic este numit de la Berlin în persoana sasului transilvănean Andreas Schmidt. Pentru germanii din România, deci şi pentru cei din Banat, începe o perioadă dificilă şi tulbure. Începând cu anul 1943, în baza unei convenţii dintre statul român şi cel german, soldaţii de naţionalitate germană din armata română sunt transferaţi în unităţile combatante germane: Wehrmacht, Waffen SS sau Organizaţia „Todt”. Până la sfârşitul anului, doar din Waffen SS fac parte 54.000 de germani din România. Mai mult, comandantul Diviziei SS „Prinz Eugen”, generalul Arthur Phleps, fost ofiţer în armata austro-ungară, apoi în cea română (comandant al trupelor de vânători de munte), era originar din România⁶⁵.

Sfârşitul războiului aduce înfrângerea Germaniei şi, odată cu ea, o serie de măsuri luate împotriva populaţiei germane. Astfel în ianuarie 1945, aproximativ 70.000 de germani din România sunt deportaţi în URSS, unde rămân între unul şi cinci ani. Mulţi dintre ei nu se mai întorc. Între 1944 şi 1948, germanii din România sunt expropriaţi atât de terenurile agrare, cât şi de proprietăţile industriale şi lipsiţi de drepturile politice. În 1951, o parte a germanilor din Banat împreună cu reprezentanţi ai românilor, sârbilor etc. sunt deportaţi în Câmpia Bărăganului.

În acelaşi timp începe şi o adaptare a germanilor din Banat la noua situaţie politică, o parte a membrilor fostului Partid Social Democrat, care în perioada interbelică a fost deosebit de puternic, trec în Partidul Muncitoresc din România (mai târziu PCR), făcând politica acestuia. Începând cu anul 1968, germanii din România au un organ politic naţional propriu, tutelat de PCR şi de stat, „Consiliul oamenilor muncii de naţionalitate germană”.

Trebuie spus că de-a lungul întregii perioade comuniste din istoria României, germanii bănăţeni, ca de altfel şi cei din întreaga Românie, au dispus de un element hotărâtor pentru păstrarea identităţii lor culturale: şcoala în limba germană şi, de asemenea, organe de presă în limba germană: Neuer Weg, Neue Banater Zeitung, Karpathenrundschau, este adevărat, sub controlul autorităţilor comuniste, ca de altfel întreaga presă din România, dar şi de teatre în limba germană (la Timişoara şi Sibiu), asociaţii culturale etc. În regiunile industriale din Banat, multe din activităţile desfăşurate înainte de război în cadrul asociaţiilor culturale sau sportive au fost continuate acum în cadrul activităţilor organizate de sindicatele comuniste, fiind doar „rebotezate”.

Pentru a putea face comparaţia între soarta germanilor din ţările moştenitoare ale fostului Imperiu Habsburgic, trebuie spus că germanii din România nu au împărtăşit nici soarta germanilor din Iugoslavia (unde practic au fost exterminaţi) şi nici pe cea a germanilor din Ungaria sau Cehoslovacia (de unde au fost expulzaţi).

După război, numărul germanilor bănăţeni scade simţitor, de la 310.000 în anul 1941, la 159.000 în anul 1977. Această cifră scade şi mai mult după încheierea acordului dintre Republica Federală Germană şi România, din anul 1978, privind reunificarea familiilor, astfel că în decembrie 1989 mai trăiau în Banat aproximativ 90.000 de germani.

După evenimentele din 1989, germanii bănăţeni s-au organizat în Forumul Democrat al Germanilor din Banat, dar procesul de emigrare nu a mai putut fi stopat, într-o singură vară emigrând din România 90.000 de oameni), astfel că la sfârşitul anului 1991 mai trăiau în Banat aproximativ 30.000 de germani. Centrul de greutate din punct de vedere demografic s-a mutat spre Banatul montan.

În felul acesta se apropie de sfârşit o istorie de aproape 300 de ani a germanilor din Banat, cu părţile ei mai luminoase sau mai întunecate, o perioadă în care germanii bănăţeni au contribuit la ceea ce Pierre Chaunu numeşte „un eveniment capital”, ce constă, aşa cum am arătat mai sus, în „reîncorporarea Europei dunărene…”⁶⁶.

1. Vezi Heinrich Réz, Bibliographie zur Volkskunde der Donauschwaben, Budapesta, 1935; Anton Scherer, Donauschwäbische Bibliographie 1935-1955, I, München, 1966, II, München, 1974, III, Graz, 1999; Alexander Krischan, „Bibliographische Beiträge zur Geschichte deutscher Siedlungen im Banat”, în Deutsche Forschung im Südosten, Jg. 3, H. 2, 1944.

2. Immo Eberl, „Deutsche Siedlungsgebiete in Südosteuropa nach der Türkenzeit. Die Donauschwaben als «deutscher Neustamm»”, în Die Donauschwaben. Deutsche Siedlung in Südosteuropa. Ausstellungskatalog, Herausgegeben vom Innenministerium Baden-Württemberg. Bearbeitet von Immo Eberl in Gemeinschaft mit Horst Fassel, Hans Gehl, Konrad G. Gündisch, Ute Richter, Hans-Heinrich Rieser, Annemarie Röder und Harald Zimmermann, Jan Thorbecke Verlag Sigmaringen, 1989, p. 82.

3. Scherer, op.cit., I, p. VII.

4. Ibidem, p. VII (nota 2).

5. Ibidem; Eberl, op.cit., p. 82; Handwörterbuch des Grenz- und Auslandsdeutschtums. Herausgegeben von Carl Petersen, Paul Hermann Ruth, Otto Scheel, Hans Schwalm, vol. II, Breslau, 1935, pp. 290-305 (în continuare Handwörtebuch…).

6. Eberl, op.cit., p. 82.

7. Scherer, op.cit., p. IX.

8. Julius A. Baumann, Geschichte der Banater Berglanddeutschen Volksgruppe. Ein Beitrag zur Geschichte des Temeser Banats, Viena, 1989.

9. Banatul este regiunea cuprinsă între Mureş, Tisa, Dunăre şi extremitatea vestică a Carpaţilor Meridionali, având o suprafaţă de 28.523 km². Prin Tratatul de Pace de la Trianon, a fost împărţit între România (18.715 km², fără cei 243 km² ai teritoriului din jurul Aradului atribuiţi comitatului Arad în anul 1925), Regatul sârbilor, croaţilor şi slovenilor (9.307 km²) şi Ungaria (271 km²). În cele ce urmează ne vom referi în special la Banatul românesc.

10. Nu însă în măsura în care s-a crezut până de curând. Nu insistăm asupra acestei teme. Pentru evoluţia industriei mineritului, vezi studiul Cristinei Feneşan, „Extracţia minieră în Banat în secolele XVI-XVII”, Revista de Istorie, tom 40, nr. 9/1987, pp. 885-896 şi nr. 10/1987, pp. 983-994. Despre situaţia Banatului în timpul ocupaţiei otomane, vezi E. Juhász, Das Tschanad-Temeswarer Bistum während der Türkenherrschaft 1552-1699, Dülmen, 1938.

11. Turcii au acordat însă atenţia cuvenită importanţei Banatului, numind aici oameni de valoare. Timişoara nu era considerată mai puţin importantă decât Belgradul şi Buda, astfel că aici se afla întotdeauna un paşă cu două tuiuri. Cf. Francesco Griselini, Încercare de istorie politică şi naturală a Banatului Timişoarei, prefaţă, traducere şi note de Costin Feneşan, Editura Facla, Timişoara, 1984, p. 79.

12. Ibidem, p. 76.

13. Ibidem, p. 80.

14. Rudolf Gräf şi Sandra Hirsch (Hrsg.), Herrschaftswechsel. Die Befreiung Temeswars im Jahre 1716, Rumänische Akademie, Zentrum für Siebenbürgische Studien, Österreich-Bibliothek „Bernhard Stillfried” Klausenburg, 2016.

15. Vezi Gräf şi Hirsch (Hrsg.), op.cit.

16. Vezi cea mai bună interpretare a semnificaţiei acestor cuceriri în Pierre Chaunu, Civilizaţia Europei clasice, vol. I, traducere de Adrian Alexandru Dobrescu şi Mircea Gheorghe, Editura Meridiane, Bucureşti, 1989, p. 180: „Este, în definitiv, o operaţiune fericită pentru Europa, deoarece ea pune Austria în slujba esenţialului, reintegrarea bazinului dunărean, menţinut în hibernare sub turci, în curentele atlantice ale istoriei europene”.

17. Referitor la colonizările germane medievale vezi: R. Kaindl, Geschichte der Deutschen in den Karpathenländern, vol. 1-3, Gotha, 1907-1911; K. Schünemann, Die Deutschen in Ungarn bis zum 12. Jahrhundert, Ungarische Bibliothek, für das Ungarische Institut der Universität Berlin, vol. 1, Berlin-Leipzig, 1923; B. Saria, Geschichte der südostdeutschen Volksgruppen, Göttinger Arbeitskreis, Schriftenreihe, Bd. 42, Kitzingen am Main; H. Weczerka, Das mittelalterliche und frühneuzeitliche Deutschtum im Fürstentum Moldau, Buchreihe der Südostdeutschen Historischen Kommission, Bd. 4, München, 1960; O. Mittelstrass, Beiträge zur Siedlungsgeschichte Siebenbürgens im Mittelalter, Buchreihe der Südostdeutschen Historischen Kommission, Bd. 6, München, 1961; S.W. Schlesinger (Hrsg.), Die deutsche Ostsiedlung des Mittelalters als Problem der europäischen Geschichte, Bd. 18 der Reihe „Vorträge und Forschungen”, hg. vom Konstanzer Arbeitskreis für mittelalterliche Geschichte, Sigmaringen, 1975.

18. Chaunu, op.cit., p. 179.

19. Chaunu, op.cit., p. 179; vezi excelentul studiu al lui Josef Wolf, Das Mapping der Peripherie, în Wolfgang Zimmermann, Josef Wolf (Hrsg.), Die Türkenkriege des 18. Jahrhunderts, Wahrnehmen-Wissen-Erinnern, Verlag Schnell & Steiner, Regensburg, 2017.

20. Josef Wolf, „Die Banater Schwaben, Geschichtlicher Überblick und gegenwärtige Lage”, în Wer sind die Banater Schwaben?, edit. de Landsmannschaft der Banater Schwaben, München, 1993, p. 4; Nik. Hans Hockl, „Das deutsche Banat”, în Banater Blätter, 1940 p. 6; Die Deutschen in Ostmittel- und Südosteuropa, Bd. 1 u. 2, Hrsg. von Gerhard Grimm und Krista Zach, Verlag Südostdeutsches Kulturwerk, München, 1995 (contribuţiile lui Friedrich Gottas, pp. 13-30, Harald Heppner, pp. 85-100, Ingomar Senz, pp. 159-174); Geschichte der Deutschen auf dem Gebiete Rumäniens, Erster Band, 12. Jahrhundert bis 1848, Kriterion Verlag, Bucureşti, 1979, studiul semnat de Johann Wolf, Siedlungsgeschichte der Banater Schwaben, pp. 277-307. Vezi şi L. Böhm, Geschichte des Temeser Banats, Leipzig, 1861, Günter Schödl, Land an der Donau. Reihe: Deutsche Geschichte im Osten Europas, Siedler Verlag, Berlin, 2002, die Studie von Márta Fata, pp. 89-196; Hans Heinrich Rieser, Das rumänische Banat – eine multikulturelle Region im Umbruch, Jan Thorbecke Verlag, 2001, pp. 62-74;

21. Costin Feneşan, Administraţie şi fiscalitate în Banatul imperial 1716-1778, Editura de Vest, Timişoara, 1997, pp. 18-19.

22. Dr. C. Grofşorean, Banatul de altă dată şi de totdeauna. Sinteza problemelor istorice şi social-politice, Publicaţiile Institutului Social Banat-Crişana, Timişoara, 1946, p. 46; Leonhard Böhm, Geschichte des Temeser Banats, I, Leipzig, 1861, p. 394.

23. Mariana Hausleitner, Die Donauschwaben 1868-1948. Ihre Rolle im rumänischen und serbischen Banat (Schriftenreihe des Instituts für donauschwäbische Geschichte und Landeskunde), Franz Steiner Verlag, Stuttgart, 2014.

24. Nicolae Bocşan, „Şvabii şi problema apartenenţei Banatului (octombrie 1918-noiembrie 1919)”, în I.M. Balog, Ioan Lumperdean, Loránd Mádly (coord.), Multiculturalism, identitate şi diversitate. Perspective istorice, Editura Mega, Cluj-Napoca, 2015, pp. 533-548.

25. Philipp Wilhelm von Hörnigk, Österreich über alles wenn es nur will, 1684, pp. 43-50.

26. „Die deutsche Siedlung in Südosteuropa. Ein Überblick”, în Hausleitner, op.cit., p. 16.

27. Scherer, op.cit., p. VII.

28. Wolf, „Das Banat…”, în Hausleitner, op.cit., p. 89.

29. Griselini, op.cit., p. 124.

30. Handwörtebuch…, p. 220.

31. Griselini, op.cit., pp. 156-157; vezi referitor la populaţia Banatului Aurel Ţintă, Colonizările habsburgice în Banat 1716-1740, Editura Facla, Timişoara, 1972, pp. 52-61.

32. Anton Tafferner, Quellenbuch zur donauschwäbischen Geschichte, Band 5, Verlag Südostdeutsches Kulturwerk, München, 1995, p. XIV (în introducere, comentând principalele opere dedicate colonizării).

33. „Poliţie” în sensul de administraţie de stat. Vezi J.H.G. Justi, Grundsätze der Polizeywissenschaft, 1756.

34. Quellenbuch zur Donauschwäbischen Geschichte, Bd. 1, hg. von A. Tafferner, Stuttgart, 1974, nr. 44-45, pp. 72 ff., apud Gündisch, op.cit., în Die Donauschwaben…, p. 16.

35. Handwörtebuch…, p. 221. Vezi şi Felix Milleker, Der Anfang der Einwanderung der Deutschen ins Banat, 1716-1718, „Banater Bücherei”, LXVI, Vârşeţ, 1939.

36. Wolf, „Das Banat…”, în Hausleitner, op.cit., p. 89; R. Gräf, Domeniul bănăţean al StEG 1855-1920, Editura Banatica, Reşiţa, 1997, pp. 59-186.

37. Wolf, „Das Banat…”, în Hausleitner, op.cit., p. 90; Handwörterbuch…, p. 221.

38. Anton von Hammer, Geschichte der Pest die von 1738 bis 1740 im Temeswarer Banate herrschte, Temeswar, Gedruckt und im Verlage bei Josef Beichel, 1839; reeditat de Walther Konschitzky în Verlag Erding, 2011, Istoria ciumei din Banat 1738-1740, traducere, cuvânt-înainte şi note de dr. Costin Feneşan, postfaţă de Walther Konschitzky, Editura Diacritic, Timişoara, 2011.

39. Wolf, „Das Banat…”, în Hausleitner, op.cit., pp. 90-91.

40. Barbara Stollberg-Rilinger, Maria Theresia. Die Kaiserin in ihrer Zeit, C.H. Beck, München, 2017.

41. Ibidem, p. 91.

42. Tafferner, 5, p. XX.

43. Este luat în considerare întreg teritoriul Banatului, între Mureş, Tisa, Dunăre şi Carpaţi.

44. Handwörterbuch…, p. 214. Nu sunt incluse şi alte grupuri etnice cum au fost slovacii, rutenii ş.a. Pentru anii 1770 şi 1870 nu este luată în calcul populaţia graniţei militare.

45. Handwörterbuch…, p. 215; vezi studiul lui Ioan Bolovan, „Habitat şi evoluţie demografică”, în Istoria Transilvaniei, vol. III, edit. Ioan-Aurel Pop, Thomas Nägler, Magyari András, Academia Română, Centrul de Studii Transilvane, p. 479.

46. Ibidem, p. 268.

47. Harald Heppner, Die wirtschaftliche Bedeutung der deutschen Siedlungsgebiete in Südosteuropa für das Habsburgerreich 1720-1918, în Die Deutschen in Ostmittel und Südosteuropa, Bd. 1, hrsg. von Gerhard Grimm und Krista Zach, Verlag Südostdeutsches Kulturwerk, München, 1995.

48. Heppner, op.cit., loc.cit., p. 92.

49. Ibidem, pp. 95-96.

50. Vezi Handwörterbuch…, pp. 271-274.

51. Gräf, op.cit., pp. 295-300.

52. Vezi anexele cu listele angajaţilor uzinei în 200 de ani de construcţii de maşini la Reşiţa, 1771-1971, vol. 1 şi 2 editate de Silviu Bordan şi George C. Bogdan, Reşiţa, 1971.

53. Friedrich Gottas, Die Deutschen in Ungarn, în Die Habsburgermonarchie 1848-1918, Bd. III, 1 Teil, Viena, 1980, p. 340; Idem, Die Deutschen in Südosteuropa. Von den Ansiedlungen im Mittelalter und im 18. Jahrhundert zur Rückbewegung im 20. Jahrhundert, în Die Deutschen in Ostmittel- und Südosteuropa, hrg. Von Gerhard Grimm und Krista Zach, Verlag Südostdeutsches Kulturwerk, München, 1995, pp. 22-24.

54. Handwörtebuch…, p. 219. Georg Hromadka, Scurtă cronică a Banatului montan, traducere din limba germană, note şi redactare de R. Gräf şi W. Kremm, cuvânt-înainte de Elke Sabiel, 1995, pp. 52-53.

55. Gottas, Die Deutschen in Ungarn, în Die Habsburgermonarchie 1848-1918, Bd. III, 1 Teil, p. 344.

56. Ibidem, p. 353.

57. Ibidem, p. 364.

58. Handwörtebuch…, p. 258.

59. Ibidem, p. 250.

60. Ibidem, p. 250.

61. Gottas, Die Deutschen in Ungarn, în Die Habsburgermonarchie 1848-1918, Bd. III, 1 Teil, p. 351.

62. Handwörtebuch…, p. 270.

63. Decretul 830 din 20 noiembrie 1940, Legea 830/21 noiembrie 1940.

64. Vezi Ottmar Traşcă, Grupul Etnic German şi activitatea SD-Ausland în România (1940-1944), în Hannelore Baier (editor), Rupturi şi noi începuturi. Germanii din România după două războaie mondiale, Editura Honterus, Sibiu, 2014, pp. 29-67.

65. Vezi Thomas Casagrande, Die Volksdeutsche SS-Division „Prinz Eugen”. Die Banater Schwaben und die nationalsozialistischen Kriegsverbrechen, Campus Verlag, Frankfurt/New York, 2003, pp. 207-210.

66. Pierre Chaunu, Civilizaţia Europei în secolul luminilor, vol. I, trad. şi cuvânt-înainte de Irina Mavrodin, Editura Meridiane, Bucureşti, 1986, p. 62.