© 2019 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7394-0

ISBN PDF: 978-973-46-7395-7

ISBN print: 978-973-46-7925-6

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © iStockphoto.com/Yibo Wang

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

AURORA LIICEANU, doctor în psihologie, a lucrat în cercetare şi a predat psihologie la diferite universităţi din Bucureşti, dar şi la UQAM (Canada) sau EHESS (Franţa). În prezent este cercetător senior la Institutul de Filosofie şi Psihologie „Constantin Rădulescu-Motru” din cadrul Academiei Române. De aceeaşi autoare, la Editura Polirom au mai apărut: Rănile memoriei. Nucşoara şi rezistenţa din munţi (2003, 2012), Prin perdea (2009, 2012), Rendez-vous cu lumea (2010, 2012), Patru femei, patru poveşti (2010, 2011), La taifas (2010, 2012, 2016, 2018), Viaţa nu-i croită după calapod (2011), Cuvinte încrucişate (2012, 2017), Supuse sau rebele. Două versiuni ale feminităţii (2013, 2019), Legături de sînge. Povestea Ioanei (2013), Soacre şi nurori. La cine este cheia? (2014, 2018), Valurile, smintelile, păcatele. Psihologiile românilor (2015), Nici alb, nici negru. Radiografia unui sat românesc (1948-1998) (2015), Dragostea cea veche îţi şopteşte la ureche. Primele iubiri (2015, 2016), Ea şi El. Biografia unei relaţii (2016), Madlena (2017), Putere şi sînge. O aventură indiană (2018) şi Tînăra cu părul alb. Misterul Nabokov (2019).

Precizare

M-am gândit să scriu despre așteptare ca alegere voluntară a unei persoane și am constatat că, deși când spunem „așteptare“ ne gândim la timp, în literatura psihologică despre percepția timpului nu există cercetări privind așteptarea ca experiență a subiectivității. Pare ciudat ca o realitate psihologică atât de asociată destinului personal să fie neglijată. Atunci m-am îndreptat către literatură și am ales câteva personaje a căror viață a fost marcată de așteptare, deci niște așteptători, dar și personaje care nu așteaptă. Sunt trei femei – Penelopa, mitica soție a lui Ulise, Hadley, prima soție a lui Ernest Hemingway, și Eszter, eroina lui Sándor Márai – și trei bărbați – Gatsby al lui Scott Fitzgerald, Florentino Ariza, personajul principal din Dragostea în vremea holerei, și cunoscutul niponolog Donald Keene. Așteptătorii au ales să aștepte și, analizându-le viața interioară în timpul așteptării, comportamentul, mi-am dat seama că așteptarea este un proces complex, în care așteptătorul se confruntă, ca într-o aventură, cu obstacole: ezitări, neliniști, tentația de a renunța, descurajări, presiuni externe și tristețe. Uneori e plin de optimism și speranță. Unii psihologi, care sunt adepții unei atitudini optimiste față de viață, pledează pentru optimismul strategic sau optimismul realist. Să fie vitalitatea iluziei cea care ține așteptarea în matca ei? Așteptarea pare să fie o realitate rezistentă la trecerea timpului, care-l însoțește permanent pe așteptător, chiar dacă viața sa de toate zilele merge înainte, curge, și acest lucru îi salvează mințile. Nimeni nu poate fi în permanență înspăimântat, îngrijorat, copleșit de puzderia îndeletnicirilor cotidiene, de întâlnirile întâmplătoare și imprevizibile, de neliniștile și temerile proprii. Acestea poate dispar și apar, dar așteptarea rămâne. Toți oamenii așteaptă ceva, pe cineva. Așteptarea unui personaj literar ne face să-i vedem viața ca o poveste. Un personaj al lui Alessandro Baricco spune: „Toți suntem câteva pagini dintr-o carte. Dar dintr-o carte pe care nimeni nu a scris-o vreodată și pe care în zadar o căutăm pe rafturile minții noastre“. Așteptarea este înăuntrul unei pagini de poveste, al unui destin. Prin așteptare un destin potențial devine posibil. Pot spune că am terminat această carte cu senzația unor certitudini simple: așteptarea e simptomatică pentru personalitatea unui individ, ea este determinată de o mulțime de variabile, greu de identificat și greu de definit. Vrând-nevrând, durata așteptării pare să fie o caracteristică importantă. Totuși, așteptarea este a cuiva, fiind determinată de particularitățile psihologice ale persoanei respective. Dacă există, și sigur există, stângăcii lingvistice ale textului, pe care mi le asum, ele se datorează mai ales faptului că mă consider mai mult vorbăreață decât scriitoare.

Mitul Penelopei, în trecutul îndepărtat și astăzi

Cine nu-și amintește de Odiseea și Iliada, cele două epopei ale lui Homer, care ne vin imediat în minte când vorbim despre mitologia greacă? Cine nu-și amintește de numeroasele traduceri ale Odiseei și Iliadei, de imensa cantitate de comentarii și interpretări sau de filmele care au întărit cultura mitologiei grecești? Și cine nu știe de frumoasa Elena din Troia, de Ulise și de războiul troian?

Şi despre Homer – se spune că numele lui înseamnă ostatic – s-a scris foarte mult; cele mai frecvent întâlnite date ne spun că era un poet și rapsod grec legendar, orb. Unii susțin că Homer nici nu a existat, alții că era femeie sau că au fost mulți poeți care au participat la construirea celor două epopei în varianta în care le cunoaştem şi că, treptat, Homer a ajuns să fie considerat autorul principal al acestor comori ale trecutului îndepărtat. Am putea să ne imaginăm Odiseea ca pe o catedrală la care s-a muncit fără oprire, la care mereu era ceva de făcut, de adăugat, și la care se lucrează în continuare şi astăzi prin comentarii și interpretări, prin cercetări ale istoricilor.

Din scrierile lui Homer aflăm multe despre războiul troian și despre ce s-a întâmplat cu Ulise, numit Odiseu în mitologia romană, după terminarea acestuia, despre aventurile sale nemaipomenite. El își dorea să se întoarcă acasă, în Itaca, o mică insulă. Un mic regat. Eu voi folosi numele lui latin, Odiseu.

Din umbra lui se conturează Penelopa, soția care l-a așteptat douăzeci de ani să se întoarcă acasă. Astfel, Penelopa a devenit și ea un mit, al femeii care-și așteaptă bărbatul plecat la război. Penelopa și Odiseu au devenit și ei un stereotip al unei mari iubiri.

Deși scrierile mai târzii despre războiul troian și despre Ulise pun la îndoială fidelitatea exemplară a Penelopei, ea este considerată modelul femeii care așteaptă. Penelopa este asociată cu fidelitatea conjugală a femeii.

Dar cine este Penelopa, pentru că, deși Odiseu ocupă locul principal în epopei, ea nu poate fi neglijată? Este ea un pretext al aventurilor lui Odiseu, motivul pentru care el se chinuie să ajungă acasă, sau el e un aventurier, un bărbat care uită adesea că o femeie îl așteaptă?

Penelopa era fiica regelui din Sparta, Icarios, și a naiadei Peribeea. Numele ei inițial a fost Arneea sau Arnacia. La nașterea copilei, Icarios a vrut să o ucidă și a aruncat-o în mare, însă a fost salvată de un cârd de rațe și adusă la mal. De aceea unii cred că Penelopa este o poreclă care înseamnă „rață“.

Penelopa a crescut răsfățată de cei de la curtea tatălui ei, dar neglijată de mamă, care avea un suflet de gheață și nu-și iubea deloc fiica. Cum se obișnuia la acea vreme, când a împlinit 15 ani, i s-a ales un soț: Odiseu, care câștigase un concurs de alergare, învingându-l pe Icarios, aceasta fiind încercarea pe care trebuia s-o treacă viitorul ginere al regelui.

Icarios a vrut ca Penelopa și Odiseu să rămână cu el, dar ea a ales să plece cu soțul ei, care-și dorea să meargă în Itaca. Odată ce ea și-a pus vălul în cap, tatăl ei a înțeles că hotărâse să-și urmeze bărbatul.

Penelopa a fost nepoata lui Tindar, fratele lui Icarios, și verișoară cu frumoasa Elena, care era una dintre fiicele lui Tindar. Printre pețitorii Elenei se numărau și Ulise și Menelaos. Odiseu a propus ca Elena să-şi aleagă soţul, iar ea l-a ales pe Menelaos. S-a întâmplat însă ca Menelaos să nu poată veni s-o ceară de soție de la părinții ei și l-a rugat pe fratele său, Agamemnon, s-o pețească în numele lui. Mai mult, Menelaos i-a promis Afroditei că va sacrifica în cinstea ei o sută de boi dacă-l va ajuta.

Menelaos și Agamemnon, care fuseseră izgoniți din Micene, trăiau în exil la curtea lui Tindar. Menelaos își dorea foarte mult să se căsătorească cu Elena, pentru că după căsătorie ar fi moștenit regatul Spartei.

Te kallisti

S-a întâmplat ca în timpul nunții lui Thetis, zeiță a apelor și mamă a principalelor fluvii cunoscute de greci, cu regele tesalian Peleus, pe când zeii dănțuiau și se bucurau, să-și facă apariția cineva care nu fusese invitat la sărbătoare. Era zeița discordiei, Eris. Ea a aruncat în mulțimea petrecăreață un măr de aur pe care scria Te kallisti, „celei mai frumoase“. Trei zeițe au revendicat mărul ca simbol al frumuseții lor: Hera, Atena și Afrodita. Înfruntarea lor părea să nu se mai sfârșească, de aceea au hotărât să ceară părerea cuiva pe care îl considerau imparțial şi l-au ales ca arbitru pe Paris, la acea vreme păstor pe muntele Ida. De fapt, el era fiul regelui Priam al Troiei, care fusese ascuns în munți de mama sa.

Fiecare dintre cele trei zeițe a încercat să-și atragă bunăvoința lui Paris, oferindu-i daruri sau putere. Atena i-a promis darul elocvenței și victorii în luptă, Hera i-a făgăduit că-l va face rege peste toată Asia Mică, dar cea care l-a ademenit cel mai tare cu daruri a fost Afrodita. Ea l-a cucerit pe Paris, care a hotărât să o voteze, zeiţa făgăduindu-i în schimb că i-o va da de soție pe Elena din Troia, care era deja căsătorită cu Menelaos. După ce Paris i-a dat mărul de aur Afroditei, a aflat și despre descendența sa regală.

Afrodita s-a ținut de cuvânt și a vrăjit-o pe Elena să se îndrăgostească de Paris, care o văzuse când, după ce fusese recunoscut ca fiu de rege, venise într-o misiune diplomatică în Sparta și rămăsese fermecat de frumusețea ei. Elena era cea mai frumoasă pământeană.

Așa începe povestea dragostei dintre Paris și Elena, descrisă de Homer în Iliada. Vrăjile Afroditei au fost eficiente: Elena s-a îndrăgostit de Paris și a fugit cu el și cu ceva avuții, în taină, părăsindu-i pe Menelaos și pe fiica lor, Hermione. Paris nu bănuia că Menelaos și Agamemnon vor reacționa atât de violent și vor dori să se răzbune, pentru că în vremea aceea, când farmecele unor femei răvășeau dorințele bărbaților, aceștia nu ezitau să le răpească de la soții lor. Era ceva firesc.

Așa începe și povestea războiului troian, care a durat zece ani. Dacă el s-a datorat lăcomiei de avuții și aur, dragostei sau solidarității masculine în fața dezonoarei lui Menelaos nu putem spune. Sursele le indică pe toate. Totuși, lăcomia a fost cauza principală. Nu se mergea la război decât cu gândul de a învinge și prăda pe cineva care nu era câtuși de puțin sărac. Cineva jinduia bogăția altcuiva.

Se spune că pregătirea războiului împotriva locuitorilor Troiei, prin care aheii voiau să răzbune onoarea lui Menelaos, a fost făcută de cel mai înverșunat dușman al acestora, Agamemnon, care-și recăpătase tronul la Micene.

Cum a ajuns Odiseu să fie implicat în acest conflict armat?

El se simțea bine, era căsătorit, domnea liniștit în Itaca alături de Penelopa, cu care avea deja un copil, un băiat pe nume Telemah. Penelopa era o soție iubitoare și o mamă fericită. Dar liniștea lui Odiseu a fost tulburată când în Itaca şi-a făcut apariţia Palamedes, un războinic care se alăturase lui Agamemnon pentru a lupta contra troienilor. Agamemnon îl trimisese să-l ia la război pe Odiseu. Palamedes i-a amintit acestuia că promisese că-i va ajuta, la nevoie, pe Agamemnon și Menelaos.

Odiseu însă nu-și dorea să meargă la război și a decis să pretindă că e nebun, să pară că s-a scrântit la cap și că din acest motiv nu putea părăsi Itaca. Grecii erau încredințați că nebunii aveau legături cu lumea supranaturală, fiind bolnavi pentru că i-au supărat pe zei.

Ca să-l convingă pe Palamedes, Odiseu a folosit un vicleșug. A început să are și să semene pământul folosind un plug la care erau înhămați un cal șchiop și un măgar și a aruncat sare pe pământul arat, gândindu-se că Palamedes va crede că, fiind țicnit, încurcă sarea cu semințele. Lui Palamedes nu i s-a părut că Odiseu este nebun, ci că face pe nebunul, așa că l-a luat pe Telemah și l-a așezat în fața plugului. Trebuind să aleagă între a juca în continuare cartea nebuniei și a-și ucide copilul, Odiseu și-a dat seama că nu-și poate sacrifica fiul, pe care nimic nu i l-ar mai fi adus înapoi.

Odiseu a renunțat la impostura lui, la șiretlicul care nu-l ajutase, și a plecat la război pe mare. Palamedes nu putuse fi păcălit, iar pentru greci suspiciunea era asociată cu istețimea. Palamedes era mereu gata să bănuiască pe cineva de minciună. Deci nu putea greși.

Odiseu nu l-a iertat niciodată pe Palamedes că l-a făcut să părăsească Itaca. Când Palamedes a hotărât ca grecii, învinși de troieni, să renunțe la luptă și să se retragă, să meargă acasă, Odiseu a pus în cortul acestuia niște aur și o scrisoare falsă adresată regelui Priam al Troiei, care îl făcea pe Palamedes să pară trădător. Acesta nu a putut să se dezvinovățească și, fiind considerat trădător și tâlhar, a fost ucis cu pietre de Odiseu și Diomede, un alt erou al războiului troian.