Translation of the novel © 2006, 2013 by Editura Polirom, all rights reserved.

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3663-1

ISBN PDF: 978-973-46-3664-8

ISBN print: 978-973-46-0086-1

Foto copertă: Florin Pînzariu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

GEORGES SIMENON (1903-1989) este unul dintre cei mai cunoscuţi scriitori de literatură poliţistă. A scris peste 200 de romane, traduse în peste 50 de limbi, dintre care 75 de romane şi 28 de povestiri avîndu-l drept personaj principal pe celebrul inspector Maigret. Pînă astăzi, cărţile sale au fost vîndute în peste 850 de milioane de exemplare în întreaga lume.

I

Unde nu sînt deloc supărat pentru ocazia care mi se oferă de a da, în sfîrşit, explicaţii despre relaţiile mele cu numitul Simenon

Era prin 1927 sau 1928. Nu ţin minte datele şi nu sînt dintre aceia care păstrează cu grijă indicii scrise pentru ceea ce fac şi spun, lucru frecvent în meseria noastră, care s-a dovedit foarte util pentru unii, iar cîteodată chiar profitabil. Şi abia foarte recent mi-am amintit de caietele unde soţia mea, multă vreme fără ca eu să ştiu, pe ascuns, a lipit articolele din ziare care vorbeau despre mine.

Datorită unui caz care ne-a dat de furcă în acel an aş putea probabil să găsesc data exactă, dar n-am curajul să răsfoiesc caietele.

N-are importanţă! Pe de altă parte, îmi amintesc foarte precis cum era atunci vremea. Era o zi oarecare de pe la începutul lui ianuarie, una dintre acele zile terne, în cenuşiu şi alb, pe care aş numi-o administrativă, pentru că ai impresia că nu se poate întîmpla nimic interesant într-o atmosferă atît de monotonă şi îţi vine, la birou, din plictiseală, să aduci la zi dosarele, să termini rapoartele care zac de mult timp, să duci la capăt cu îndîrjire, dar fără chef, lucrările curente.

Nu insist asupra acelei ambianţe anoste de dragul pitorescului, ci ca să arăt cît de banal a fost, în sine, evenimentul, pierdut printre faptele mărunte ale unei zile banale.

Era cam zece dimineaţa. Raportul se terminase de aproape o jumătate de oră, pentru că fusese scurt.

Publicul cît de cît informat ştie acum mai mult sau mai puţin în ce constă raportul la Poliţia Judiciară, dar, la vremea aceea, cei mai mulţi dintre parizieni n-ar fi ştiut să spună ce administraţie îşi avea sediul pe Quai des Orfèvres.

Aşadar, pe la nouă, o sonerie îi cheamă pe diferiţii şefi de serviciu în biroul mare al directorului, ale cărui ferestre dau spre Sena. Nu e nimic extraordinar. Te duci acolo fumîndu-ţi pipa sau ţigara, de cele mai multe ori cu un dosar sub braţ. Ziua de lucru încă n-a început de-a binelea şi pentru unii încă mai are un iz vag de cafea cu lapte şi cornuri. Dăm mîna unul cu altul. Flecărim, molcom, aşteptînd să sosească toată lumea.

Apoi, fiecare, cînd îi vine rîndul, îi aduce la cunoştinţă şefului evenimentele care au avut loc în sectorul lui. Unii stau în picioare, uneori lîngă fereastră, privind autobuzele şi taxiurile care trec pe podul Saint-Michel.

Deşi publicul îşi închipuie altceva, nu vorbim doar de criminali.

— Ce-ţi mai face fata, Priollet? I-a trecut pojarul?

Îmi aduc aminte că am asistat prezentarea detaliată şi cu vădită competenţă a unor reţete culinare.

Evident, se discută şi lucruri mai serioase. De exemplu, despre fiul unui deputat sau al unui ministru, care a făcut prostii şi continuă să facă parcă din plăcere, pe care trebuie să-l aducem urgent pe calea cea bună fără tărăboi. Sau despre un străin bogat, recent instalat la un hotel de lux de pe Champs-Elysées, în legătură cu care guvernul începe să se îngrijoreze. De o fetiţă adunată cu cîteva zile mai înainte de pe stradă şi de care nu întreabă nimeni, chiar dacă toate ziarele i-au publicat fotografia.

Sîntem cu toţii oameni de meserie, iar evenimentele sînt abordate din punct de vedere strict profesional, fără vorbe inutile, astfel încît totul devine foarte simplu. Într-un fel, sînt lucruri de fiecare zi.

— Ei, Maigret, încă nu l-ai arestat pe polonezul tău de pe strada Birague?

Mă grăbesc să spun că n-am nimic cu polonezii. Deşi mi se întîmplă să vorbesc destul de des despre ei, nu înseamnă că e vorba de un popor deosebit de feroce sau pervertit. Pur şi simplu, în acea perioadă, din lipsă de mînă de lucru, Franţa importa polonezi cu miile ca să lucreze în minele din Nord. În ţara lor, erau luaţi la întîmplare – sate întregi, bărbaţi, femei şi copii – înghesuiţi în trenuri, aproape la fel cum, în alte epoci, erau recrutaţi negrii ca mînă de lucru.

Majoritatea s-au dovedit a fi muncitori foarte buni, iar mulţi au devenit cetăţeni onorabili. Dar a fost şi marfă proastă, după cum ar fi trebuit să ne aşteptăm, şi această marfă proastă ne-a dat de furcă un timp.

Vorbind astfel, într-un mod puţin cam confuz, despre preocupările mele din acel moment, încerc să-l introduc pe cititor în ambianţă.

— Aş vrea, şefule, să pun băieţii să-l fileze încă vreo două-trei zile. Deocamdată n-am obţinut nici un rezultat. Pînă la urmă, trebuie să-şi întîlnească el complicii.

— Ministrul îşi pierde răbdarea, din cauza ziarelor…

Mereu ziarele! Şi mereu teama de ziare a celor de sus, teama de opinia publică. Abia a fost comisă o crimă, că ni se şi cere să găsim urgent un vinovat cu orice preţ!

Puţin ar mai lipsi ca, după cîteva zile, să ne spună:

— Băgaţi pe cineva la zdup, pe oricine, pînă se linişteşte lumea.

Probabil că voi reveni asupra acestui aspect. De altfel, nu de polonezi era vorba în dimineaţa aceea, ci de un furt care fusese comis de curînd după o tehnică nouă, lucru rar.

Cu trei zile în urmă, pe bulevardul Saint-Denis, ziua în amiaza mare, în timp ce majoritatea prăvăliilor îşi închiseseră uşile pentru masa de prînz, un camion se oprise în faţa unui mic magazin de bijuterii. Cîţiva oameni coborîseră o ladă enormă, pe care o aşezaseră lipită de uşă, după care urcaseră în camion şi plecaseră.

Sute de oameni trecuseră prin faţa lăzii fără să se mire. Bijutierul, în schimb, întorcîndu-se de la restaurant, unde băgase ceva la ghiozdan, se încruntase.

Şi, cînd dăduse la o parte lada, devenită între timp foarte uşoară, băgase de seamă că în partea lipită de uşă fusese făcută o spărtură, iar în uşă alta, şi că, bineînţeles, rafturile sale fuseseră jefuite, ca şi seiful.

E vorba de un gen de anchetă lipsită de orice atractivitate, care poate să dureze luni de zile şi necesită cei mai mulţi oameni. Spărgătorii nu lăsaseră nici cea mai mică amprentă, nici un obiect compromiţător.

Din cauză că metoda era nouă, nu ştiam în rîndul cărei categorii de borfaşi să facem cercetări. Aveam doar lada, una banală, deşi de format mare, iar vreo doisprezece inspectori îi vizitau de trei zile pe toţi fabricanţii de lăzi şi, în general, toate întreprinderile care foloseau asemenea lăzi.

Aşadar, tocmai mă întorsesem în birou, unde începusem să scriu un raport, cînd a sunat telefonul de interior.

— Tu eşti, Maigret? Vrei să vii o clipă la mine?

Nici asta nu avea nimic surprinzător. Şefului i se întîmpla aproape în fiecare zi să mă cheme o dată sau de mai multe ori în biroul lui, în afara raportului: îl cunoşteam din copilărie, îşi petrecuse deseori vacanţele lîngă noi, în Allier, şi fusese prieten cu tata.

Şi acest şef era, pentru mine, chiar marele şef în deplina accepţiune a termenului, cel sub care îmi făcusem ucenicia la Poliţia Judiciară şi care, fără să mă protejeze propriu-zis, mă urmărise discret şi de sus; omul pe care îl văzusem, îmbrăcat în negru, cu pălăria pe cap, îndreptîndu-se singur, sub gloanţe, spre uşa pavilionului unde Bonnot¹ şi banda lui rezistau de două zile în faţa poliţiei şi a jandarmeriei.

Mă refer la Xavier Guichard, cu ochi maliţioşi şi păr lung şi alb de poet.

— Intră, Maigret.

Lumina era atît de ternă în acea dimineaţă, încît lampa cu abajur verde era aprinsă pe birou. Lîngă acesta, într-un fotoliu, am văzut un tînăr, care s-a ridicat să-mi întindă mîna cînd am fost prezentaţi unul altuia.

— Comisarul Maigret. Domnul Georges Sim, jurnalist.

— Nu jurnalist, romancier, l-a corectat tînărul, zîmbind.

Xavier Guichard a zîmbit şi el. Şi trebuie să spun că deţinea o gamă de zîmbete care putea să exprime toate nuanţele gîndirii sale. Şi mai avea la dispoziţie o anumită ironie perceptibilă doar pentru cei care îl cunoşteau bine, alţii luîndu-l uneori drept un naiv.

Mi se adresa cu cea mai mare seriozitate, ca şi cum ar fi fost vorba de un caz important, de un personaj de marcă.

— Domnul Sim are nevoie, pentru romanele sale, să cunoască funcţionarea Poliţiei Judiciare. După cum mi-a spus, o bună parte a dramelor umane îşi găsesc dezlegarea aici. Şi mi-a mai explicat că nu ţine atît să cunoască în amănunt angrenajele poliţiei, pentru că a avut ocazia să se documenteze în altă parte, cît mai ales ambianţa în care se derulează operaţiunile.

Din cînd în cînd, îi aruncam tînărului o privire scurtă: trebuie să fi avut cam douăzeci şi cinci de ani, era slab, avea părul la fel de lung ca al şefului şi, ca să nu spun mai mult, părea să nu se îndoiască de nimic şi cu atît mai puţin de el însuşi.

— Vrei să-i fii ghid, Maigret?

Şi, în momentul în care dădeam să mă îndrept spre uşă, l-am auzit pe respectivul Sim spunînd:

— Îmi cer scuze, domnule Guichard, dar aţi uitat să-i spuneţi comisarului…

— A, da! Aveţi dreptate. Domnul Sim, după cum a precizat, nu este jurnalist. Nu riscăm să povestească în ziare lucruri care nu trebuie să fie publicate. Mi-a promis, fără să-i fi cerut, că va folosi tot ce va putea vedea şi auzi aici doar în romanele sale şi sub o formă suficient de diferită ca să nu ne creeze probleme.

Parcă îl aud şi acum pe marele şef adăugînd cu gravitate, aplecat peste birou:

— Poţi avea încredere, Maigret. Şi-a dat cuvîntul de onoare.

Totuşi, Xavier Guichard se lăsase îmbrobodit, o simţeam deja, iar mai tîrziu am avut şi dovada. Nu doar de tinereţea îndrăzneaţă a vizitatorului, ci şi din alt motiv, pe care l-am aflat doar mai tîrziu. Şeful, în afara serviciului, avea o pasiune: arheologia. Făcea parte din cîteva societăţi savante şi scrisese o lucrare de mari dimensiuni (pe care n-am citit-o niciodată) despre originile îndepărtate ale regiunii Paris.

Iar acest Sim aflase – mă întreb dacă întîmplător – şi avusese grijă să-i vorbească despre ea.

Pentru asta fusesem deranjat personal? Cineva primeşte aproape zilnic la noi „corvoada vizitei”. Cel mai adesea, e vorba de străini importanţi sau făcînd parte mai mult sau mai puţin din poliţia ţării lor; uneori e vorba doar de alegători influenţi veniţi din provincie şi fluturînd cu mîndrie cartea de vizită a deputatului lor.

Treaba asta a devenit o rutină. Puţin mai lipseşte ca, aşa cum se face în cazul monumentelor istorice, să nu repetăm un mic text învăţat pe
de rost.

Dar, de obicei, un inspector este de ajuns, iar un şef de serviciu este deranjat doar pentru o personalitate de primă importanţă.

— Dacă vreţi, am propus, vom urca mai întîi la serviciul antropometric.

— Aş vrea să începem cu anticamera, dacă nu vă deranjează prea mult.

A fost prima mea uimire. De altfel, spunea asta cît se poate de amabil, cu o privire dezarmantă, explicînd:

— Înţelegeţi, vreau să parcurg drumul pe care îl urmează de obicei clienţii poliţiei.

— În acest caz, ar trebui să începem cu arestul, pentru că cei mai mulţi îşi petrec noaptea acolo înainte de a ne fi aduşi.

Iar el, cît se poate de calm:

— Am vizitat arestul noaptea trecută.

Nu a luat note. Nu avea nici carnet, nici stilou. A stat cîteva minute în sala de aşteptare cu geamuri, unde, în rame negre, sînt expuse fotografiile poliţiştilor căzuţi la datorie.

— Cîţi mor în medie pe an?

Apoi a vrut să-mi vadă biroul. Întîmplarea a făcut ca la acea vreme muncitorii să se ocupe cu reamenajarea lui. Aşa că ocupam între timp, la mezanin, un birou în cel mai vechi stil administrativ, plin de praf, cu mobilă din lemn negru şi o sobă cu cărbuni asemenea celor care mai pot fi încă văzute în unele gări de provincie.

Acolo îmi începusem cariera, acolo lucrasem vreo cincisprezece ani ca inspector şi mărturisesc că aveam o oarecare tandreţe faţă de sobă aceea mare. Trebuie să mai spun că aveam obiceiul s-o umplu ochi cu cărbuni şi că îmi plăcea, iarna, să privesc cum i se înroşeşte fonta.

Nu era atît o manie, cît o atitudine, aproape un şiretlic. În mijlocul unui interogatoriu dificil, mă ridicam şi începeam să aţîţ focul îndelung, cu vătraiul, apoi să arunc zgomotos cărbunii în sobă, cu un aer blajin, în timp ce clientul meu mă urmărea cu privirea, derutat.

Şi este adevărat că, atunci cînd am primit în sfîrşit un birou modern, cu încălzire centrală, am regretat vechea sobă, dar fără să mi se dea voie – nici n-am cerut, pentru că nu mi s-ar fi îngăduit – s-o iau cu mine în noul birou.

Îmi cer scuze că zăbovesc asupra acestor amănunte, dar ştiu într-o oarecare măsură unde vreau să ajung.

Oaspetele meu se uita la pipe, la scrumiere, la pendula din marmură neagră de pe cămin, la mica chiuvetă smălţuită din spatele uşii şi la prosopul care miroase întotdeauna a cîine plouat.

Nu-mi punea nici o întrebare tehnică. Dosarele nu păreau să-l intereseze cîtuşi de puţin.

— Pe scara asta ajungem la laborator.

Şi acolo a contemplat acoperişul în parte din geam, pereţii, podelele, manechinul de care ne folosim pentru unele reconstituiri, fără să se arate interesat nici de laboratorul propriu-zis, cu aparatele lui complicate, nici de munca desfăşurată în acel spaţiu.

Din obişnuinţă, am vrut să-i explic:

— Mărind de cîteva sute de ori orice text scris şi comparînd…

— Ştiu, ştiu.

Apoi m-a întrebat pe un ton neglijent:

— L-aţi citit pe Hans Gross?

Nu auzisem niciodată de numele ăsta. Am aflat mai tîrziu că era vorba de un judecător de instrucţie austriac care, pe la 1880, a ocupat prima catedră de criminalistică ştiinţifică la Universitatea din Viena.

Vizitatorul meu îi citise cele două volume groase. Citise tot, o mulţime de cărţi de care nu aveam habar şi cărora le pomenea titlurile pe un ton detaşat.

— Urmaţi-mă pe acest culoar, să vă arăt arhiva Identităţii Judiciare, unde sînt ţinute fişele…

— Ştiu, ştiu.

Începeam să-mi pierd răbdarea. S-ar fi zis că mă deranjase doar ca să se uite la pereţi, tavane şi podele, doar ca să ne privească pe toţi cu aerul că face un inventar.

— La ora asta, vom găsi multă lume la antropometrie. Probabil că au terminat cu femeile. E rîndul bărbaţilor…

Erau vreo douăzeci, toţi goi, adunaţi în cursul nopţii, aşteptîndu-şi rîndul să fie măsuraţi şi fotografiaţi.

— În concluzie, îmi spuse tînărul, nu mi-a mai rămas de văzut decît Infirmeria Specială a arestului.

M-am încruntat.

— Vizitatorii n-au voie acolo.

Este unul dintre locurile cel mai puţin cunoscute, unde criminalii şi suspecţii sînt supuşi de medicii legişti unui anumit număr de teste mintale.

— Paul Bourget obişnuia să asiste la şedinţe, mi-a răspuns calm vizitatorul meu. Voi cere şi eu autorizaţia.

În definitiv, n-am păstrat decît o amintire banală, banală ca timpul din ziua aceea. Dar n-am făcut în aşa fel încât să scurtez vizita, mai întîi din cauza recomandării şefului, apoi pentru că nu aveam nimic important de făcut şi în felul ăsta îmi mai omoram şi eu timpul.

S-a întîmplat să treacă din nou pe la biroul meu; s-a aşezat şi mi-a întins punga lui cu tutun.

— Văd că fumaţi pipă, ca şi mine. Fumătorii de pipă îmi sînt simpatici.

Aveam pe birou, ca întotdeauna, vreo şase pipe, pe care le-a examinat ca un cunoscător.

— De ce caz vă ocupaţi în acest moment?

Cu tonul meu cel mai profesional, i-am vorbit despre lovitura cu lada aşezată în uşa magazinului de bijuterii şi am subliniat că această tehnică fusese folosită acum pentru prima dată.

— Nu, mi-a spus el. A mai fost folosită acum opt ani la New York, în faţa unui magazin de pe 8th Avenue.

Probabil că era mulţumit de el, dar trebuie să spun că nu părea să se laude. Îşi fuma pipa cu gravitate, vrînd parcă să pară cu zece ani mai în vîrstă, ca şi cum ar fi dorit să fie pe picior de egalitate cu omul deja matur care eram atunci.

— Vedeţi dumneavoastră, domnule comisar, profesioniştii nu mă interesează. Psihologia lor nu pune nici o problemă. Sînt nişte oameni care îşi fac meseria, scurt şi cuprinzător!

— Şi ce vă interesează?

— Ceilalţi. Cei care sînt făcuţi ca mine şi ca dumneavoastră şi care ajung, într-o bună zi, să ucidă fără să fie pregătiţi pentru asta.

— Sînt foarte puţini.

— Ştiu.

— În afara crimelor pasionale…

— Crimele pasionale nu sînt nici ele interesante.

Cam atîta mi-a rămas în memorie despre această întîlnire. Probabil că i-am vorbit întîmplător despre un caz de care mă ocupasem cu cîteva luni mai înainte, tocmai pentru că nu implicase profesionişti, un caz în care era vorba de o fată şi un colier de perle.

— Vă mulţumesc, domnule comisar. Sper că voi avea plăcerea să vă reîntîlnesc.

„Eu sper că nu!”, îmi ziceam în sinea mea.

*

Au trecut săptămîni, apoi luni. O singură dată, în plină iarnă, am avut impresia că îl recunosc pe numitul Sim pe culoarul mare de la Poliţia Judiciară, unde aştepta.

Într-o dimineaţă, am găsit pe birou, alături de corespondenţă, o carte de format mic, cu o copertă oribil ilustrată, aşa cum vezi la negustorii de ziare şi în mîinile midinetelor. Se intitula Fata şi perlele, iar numele autorului era Georges Sim.

N-am avut curiozitatea s-o citesc. Citesc puţin, şi niciodată romane populare. Nici măcar nu ştiu unde am pus broşura tipărită pe hîrtie proastă; probabil la coş, iar cîteva zile nici nu m-am mai gîndit la ea.

Apoi, în altă dimineaţă, am găsit o carte identică în acelaşi loc pe birou şi, de atunci, în fiecare dimineaţă, un nou exemplar îşi făcea apariţia alături de corespondenţă.

Mi-a trebuit ceva timp ca să bag de seamă
că inspectorii mei, îndeosebi Lucas, mă priveau uneori amuzaţi. Pînă la urmă, într-o după-amiază cînd ne-am dus să bem un păhărel la braseria Dauphine, după ce a luat-o pe departe, Lucas mi-a spus:

— Aţi devenit un personaj de roman, şefule.

A scos cărţulia din buzunar.

— Aţi citit?

Mi-a mărturisit că Janvier, cel mai tînăr din brigadă la vremea aceea, punea cartea în fiecare dimineaţă pe biroul meu.

— O să vedeţi că vă seamănă în unele privinţe.

Avea dreptate. Semăna cu mine aşa cum desenul creionat pe marmura unei mese de cafenea de un caricaturist amator seamănă cu o fiinţă în carne şi oase.

Deveneam mai solid, mai greoi decît eram, trăgînd, dacă pot să mă exprim astfel, uimitor de mult la cîntar.

Cît despre poveste, era de nerecunoscut şi, în cartea lui, mi se întîmpla să folosesc metode cel puţin neaşteptate.

În aceeaşi seară, am găsit-o pe soţia mea cu cartea în mînă.

— Mi-a adus-o lăptăreasa. Se pare că e vorba de tine. Încă n-am avut timp s-o citesc.

Ce puteam să fac? După cum promisese numitul Sim, nu era vorba de un ziar, nici de o carte serioasă, ci de o publicaţie ieftină căreia ar fi fost ridicol să-i acord importanţă.

Îmi folosise numele. Dar putea să-mi răspundă că pe pămînt există mai mulţi Maigret. Mi-am pus în gînd să-l primesc cu răceală dacă aveam să-l întîlnesc din nou, fiind în acelaşi timp convins că va evita să mai pună piciorul la Poliţia Judiciară.

Numai că mă înşelam. Într-o zi, cînd am bătut la uşa şefului fără să fi fost chemat, ca să-i cer o părere, mi-a răspuns prompt:

— Intră, Maigret. Tocmai voiam să-ţi telefonez. A venit prietenul nostru Sim.

Amicul Sim nu era deloc jenat. Ba chiar părea în largul lui, ţinînd între dinţi o pipă mai mare ca niciodată.

— Ce mai faceţi, domnule comisar?

Şi Guichard mi-a explicat:

— Mi-a citit cîteva pasaje dintr-o chestie pe care a scris-o despre noi.

— Cunosc.

Ochii lui Xavier Guichard erau veseli, dar, de data asta, părea că rîde de mine.

— Mi-a spus pe urmă nişte lucruri destul de pertinente care te interesează. Îl rog să le repete.

— E foarte simplu. Pînă acum, în Franţa, în literatură, cu puţine excepţii, rolul simpatic a fost jucat întotdeauna de răufăcător, în timp ce poliţia era ridiculizată, cînd nu se întîmpla şi mai rău.

Guichard dădea din cap aprobator.

— Adevărat, nu-i aşa?

Ei da, era adevărat! Nu doar în literatură, ci şi în viaţa obişnuită. Asta îmi trezea o amintire destul de usturătoare, cînd abia intrasem în poliţie şi „făceam” străzile! Eram gata să arestez un hoţ la ieşirea din metrou, cînd respectivul a început să strige nu ştiu ce – poate: „Hoţii!”

Douăzeci de persoane s-au repezit instantaneu la mine. Le-am explicat că eram de la poliţie şi că individul care se îndepărta era un recidivist. Sînt convins că toţi m-au crezut. Totuşi, au făcut în aşa fel încît să mă întîrzie prin toate mijloacele, lăsîndu-i astfel hoţului de buzunare timp să dispară.

— Ei bine, a continuat Guichard, prietenul nostru Sim îşi propune să scrie o serie de romane în care poliţia va fi arătată în adevărata ei lumină.

Strîmbătura mea nu i-a scăpat şefului.

— Aproape în adevărata ei lumină, s-a corectat el. Înţelegi? Cartea lui e doar o schiţă a ceea ce are de gînd să facă.

— A folosit în ea numele meu.

Credeam că tînărul se va arăta jenat, că se va scuza. Nici vorbă.

— Sper că lucrul ăsta nu v-a şocat, domnule comisar. Nu mă pot abţine. Cînd îmi imaginez un personaj cu un anumit nume, mi-e imposibil să-l schimb. Am încercat zadarnic să îmbin toate silabele imaginabile ca să înlocuiesc cuvîntul Maigret. Pînă la urmă, am renunţat. N-ar mai fi fost personajul meu.

A spus personajul meu, calm, şi, culmea, n-am zis nimic, poate din cauza lui Xavier Guichard şi a privirii pline de maliţie cu care mă fixa.

— De data asta nu mai e vorba de o colecţie populară, ci de ceea ce el numeşte… Cum ai spus, domnule Sim?

— Semiliteratură.

— Şi contaţi pe mine să…

— Aş vrea să vă cunosc mai bine.

V-am spus încă de la început: nu se îndoia de nimic. Cred că în asta consta forţa lui. În parte datorită ei reuşise să-l facă să intre în jocul lui pe Xavier Guichard, interesat de toate specimenele umane.

— Are doar douăzeci şi patru de ani, m-a anunţat el cît se poate de serios.

— Mi-e greu să construiesc un personaj dacă nu ştiu cum se comportă în fiecare moment al zilei. De exemplu, n-aş putea vorbi de miliardari pînă cînd n-aş vedea unul, în halat de casă, mîncîndu-şi oul fiert moale de dimineaţă.

Totul s-a petrecut cu mult timp în urmă şi mă întreb acum din ce motive misterioase am ascultat toate astea fără să izbucnim în rîs.

— Pe scurt, aţi vrea…

— Să vă cunosc mai bine, să vă văd cum trăiţi şi cum lucraţi.

Bineînţeles, şeful nu-mi dădea nici un ordin. Probabil că aş fi protestat. Un timp, m-am gîndit că poate a pus la cale vreo farsă, pentru că păstrase un rest de comportament gen Cartierul latin, de pe vremea cînd celor din Cartierul Latin le plăceau încă farsele.

Probabil ca să nu par că iau toată treaba prea în serios, am spus, dînd din umeri:

— Oricînd.

Atunci Sim s-a ridicat, încîntat.

— Imediat.

Încă o dată, privind din perspectiva timpului, lucrurile pot părea ridicole. Dolarul valora o sumă incredibilă. Americanii îşi aprindeau trabucurile cu bancnote de o mie de franci. Muzicanţii negri bîntuiau prin Montmartre, iar damele bogate şi trecute de prima tinereţe se trezeau cu bijuteriile furate de gigolo argentinieni la ceaiurile dansante.

La Garçonne atingea tiraje astronomice şi poliţia de moravuri era copleşită de orgiile din Bois de Boulogne, pe care abia dacă îndrăznea să le întrerupă, de teamă să nu deranjeze „zbînţuielile” unor personaje consulare.

Femeile aveau părul scurt, la fel şi rochiile, iar bărbaţii purtau pantofi ascuţiţi şi pantaloni strînşi la glezne.

Ştiu că toate astea nu explică nimic. Dar totul face parte din tot. Şi îl revăd pe tînărul Sim intrînd dimineaţa în birou, ca şi cum ar fi devenit unul dintre inspectorii mei, zicîndu-mi cu amabilitate să nu mă deranjez şi aşezîndu-se într-un colţ.

Nu lua nici acum notiţe. Punea puţine întrebări. Mai curînd ar fi avut tendinţa să facă afirmaţii. Mi-a explicat mai tîrziu – ceea ce nu înseamnă că l-am şi crezut – că reacţiile cuiva la o afirmaţie sînt mai revelatoare decît răspunsurile sale la o întrebare precisă.

Într-o zi, la amiază, cînd ne-am dus să bem o bere la braseria Dauphine, eu, Lucas şi Janvier, aşa cum ni se întîmpla deseori, a venit şi el
după noi.

Iar într-o dimineaţă, la ora raportului, l-am găsit instalat într-un colţ din biroul şefului.

Totul a durat cîteva luni. Cînd l-am întrebat dacă scria, mi-a răspuns:

— Romane populare, ca să-mi cîştig existenţa. De la patru la opt dimineaţa. La opt, mi-am terminat ziua de lucru. Nu voi începe să scriu romanele semiliterare decît atunci cînd mă voi simţi pregătit.

Nu ştiu ce înţelegea prin asta, dar după ce, într-o duminică, l-am invitat la masa de prînz
în apartamentul meu de pe bulevardul Richard Lenoir, prezentîndu-l soţiei mele, şi-a încetat vizitele la Quai des Orfèvres.

Mi se părea ciudat că nu-l mai vedeam în colţul lui, ridicîndu-se cînd mă ridicam şi eu, ţinîndu-se după mine cînd plecam şi însoţindu-mă pas cu pas prin birouri.

În cursul primăverii, am primit o invitaţie cel puţin neaşteptată.

Georges Sim are onoarea să vă invite la botezul ambarcaţiunii sale, Ostrogoth, oficiat de preotul de la Notre-Dame marţea viitoare, în scuarul Vert-Galant.

Nu m-am dus. Am aflat de la poliţia din cartier, că, timp de trei zile şi trei nopţi, o bandă de apucaţi făcuse mare scandal la bordul unei ambarcaţiuni ancorate chiar în mijlocul Parisului, arborînd o mulţime de steguleţe.

Odată, trecînd pe Pont-Neuf, am văzut ambarcaţiunea respectivă şi, la baza catargului, pe cineva care bătea la maşină, avînd pe cap o şapcă de căpitan de cursă lungă.

Săptămîna următoare, ambarcaţiunea nu mai era acolo, iar scuarul Vert-Galant îşi recăpătase aspectul familiar.

După un an şi mai bine, am primit o altă invitaţie, scrisă de data aceasta pe una dintre fişele noastre dactiloscopice.

Georges Simenon are onoarea să vă invite
la balul antropometric care va avea loc la Boule Blanche cu ocazia lansării romanelor sale poliţiste.

Sim devenise Simenon.

Mai exact, poate pentru că se simţea de acum matur, îşi folosise adevăratul nume.

Nu m-a preocupat problema. Nu m-am dus la balul cu pricina şi a doua zi am aflat că prefectul poliţiei fusese.

Am aflat-o din ziare, aceleaşi ziare în care
am citit, pe prima pagină, că Maigret, comisarul Maigret, îşi făcuse o intrare zgomotoasă în literatura poliţistă.

În dimineaţa aceea, cînd am ajuns la Poliţia Judiciară şi am urcat scara mare de la intrare, am văzut doar zîmbete ironice, oameni cu feţe amuzate care îşi fereau privirea.

Inspectorii mei se străduiau din răsputeri să fie serioşi. La raport, colegii se prefăceau că mă tratează cu alt respect.

Doar şeful s-a comportat ca şi cum nu s-ar fi întîmplat nimic şi m-a întrebat, cu un aer absent:

— Şi tu, Maigret, cum stai cu cazurile la care lucrezi?

În prăvăliile din cartierul de unde locuiesc, toţi negustorii i-au arătat soţiei mele ziarul, cu numele meu scris cu litere groase, şi au întrebat-o impresionaţi:

— E soţul dumneavoastră, nu?

Din păcate, da!

1. Epopeea bandei lui Bonnot a durat doar cîteva luni: vîrtej sîngeros şi legendă imensă. Din decembrie 1911 pînă în aprilie 1912, prin furturi şi crime, cîţiva anarhişti, conduşi de Jules Bonnot, au dat lovituri mortale unei societăţi încremenite în contradicţiile şi nedreptăţile ei sociale (n. t.).