F.M. Dostoievski

Jurnal de scriitor

Traducere de Adriana Nicoară, Marina Vraciu, Leonte Ivanov şi Emil Iordache

Studiu introductiv de Sorina Bălănescu

Ediţia a III-a

Editura Polirom

2008

F.M. Dostoievski, Polnoe sobranie socinenii v tridţati tomah,

tt. 21-27, Izd-vo Nauka, Leningradskoe otdelenie,

Leningrad, 1980-1984

© 1998, 2006, 2008 by Editura POLIROM, pentru prezenta traducere

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, Bl. B3A, sc. 1, et. 1, sector 4, cod 040031,

O.P 53, P.O. BOX 1-728, 030174

ISBN eBOOK: 978-973-46-2050-0

ISBN: 978-973-46-0978-9

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Vasili Perov, Portretul scriitorului, 1872 

(ulei pe pînză, Galeria Tretiakov, Moscova)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Feodor Mihailovici Dostoievski (1821-1881) – unul dintre cei mai importanţi scriitori ai lumii, a cărui operă este o strălucită replică literară şi filosofică la criza socială şi spirituală a vremii sale, zugrăvind ciocniri polifonice între personaje originale şi paradoxale, aflate într-o permanentă şi pasionată căutare a armoniei sociale şi umane, marcate de un profund psihologism şi tragism. Pătrunzînd în sufletul „ultimului dintre oameni“, recunoscînd valoarea absolută a trăirilor acestuia, scriitorul i s-a alăturat împotriva tuturor, i-a purtat tragedia prin toate romanele sale, a ridicat-o la rangul de suferinţă universală, şi-a împins personajul la revoltă împotriva propriei fiinţe, împotriva ultimului său adăpost: Hristos.

În plan biografic, momentul crucial al vieţii lui Dostoievski l-a reprezentat anul 1849, cînd a fost arestat şi condamnat la moarte pentru participarea la întrunirile unui cerc de tineri fourierişti (condus de Mihail Petraşevski), în cadrul cărora se purtau discuţii subversive. Împreună cu ceilalţi deţinuţi, este transportat în piaţa unde aveau loc execuţiile şi trecut prin toată procedura de anunţare a condamnării la moarte prin împuşcare. Doar în ultimul moment s-a anunţat că ţarul le-a comutat pedeapsa în muncă silnică şi deportare. După patru ani de ocnă, urmaţi de alţi cinci ani de serviciu militar obligatoriu ca simplu soldat, revine la Petersburg şi îşi reia activitatea literară.

Pînă în momentul arestului fusese plasat de critică în umbra lui Gogol. Nuvelele şi microromanele Oameni sărmani (1846), Nopţi albe (1848), Netoşka Nezvanova (1849) descriu suferinţele omului „mic“ ca tragedie socială. Romanul Amintiri din casa morţilor (1861-1862) este o carte de cotitură, care prezintă destinul tragic şi demnitatea omului aflat în detenţie. Seria capodoperelor începe cu romanul Crimă şi pedeapsă, publicat în 1866, urmat de Idiotul (1868-1869), Demonii (1871-1872), Adolescentul (1875) şi Fraţii Karamazov (1879-1880).

Cărţile lui Dostoievski sînt traduse şi comentate în toată lumea, după ele s-au realizat numeroase spectacole de teatru şi filme celebre.

Jurnal de scriitor (1873)

I. Cuvînt înainte

La douăzeci decembrie am aflat că totul s-a hotărît şi am fost numit redactor-şef al revistei Grajdanin1 [Cetăţeanul]. Acest eveniment foarte important, adică foarte important pentru mine (nu vreau să supăr pe nimeni), s-a produs, totuşi, destul de simplu. Pe douăzeci decembrie tocmai citeam un articol din Moskovskie vedomosti [Monitorul de Moscova] despre căsătoria împăratului chinez2, articol care mi-a lăsat o impresie puternică. Acest eveniment excepţional şi, probabil, foarte complicat s-a desfăşurat şi el uimitor de simplu: totul a fost prevăzut şi stabilit acum o mie de ani, pînă la ultimul amănunt, în cele aproape două sute de volume ale cărţii ceremoniilor. Comparînd grandoarea evenimentului chinezesc cu numirea mea ca redactor-şef, am avut deodată un sentiment de ingratitudine faţă de instituţiile naţionale, cu toate că am fost confirmat cu atîta uşurinţă, şi m-am gîndit că pentru noi, adică pentru prinţul Meşcerski3 şi pentru mine, ar fi cu mult mai profitabil să edităm revista Grajdanin în China decît aici. Acolo toate sînt atît de clare... În ziua stabilită, ne-am fi înfăţişat amîndoi la departamentul principal al presei chineze. Lovind duşumeaua cu frunţile şi lingînd-o, ne-am fi ridicat şi am fi înălţat în faţa noastră degetele arătătoare, plecîndu-ne capetele cu profund respect. Şeful departamentului presei, desigur, s-ar fi prefăcut că nu ne acordă nici cea mai mică atenţie, ca şi cum n-am fi fost decît două muşte intrate în zbor pe fereastră. Dar s-ar fi ridicat în picioare al treilea adjunct al celui de-al treilea secretar al său şi, ţinînd în mînă diploma cu numirea mea ca redactor-şef, cu voce impunătoare, dar blîndă, ar fi rostit îndrumările prevăzute de ceremonii. Acestea ar fi fost atît de limpezi şi uşor de înţeles, încît amîndoi le-am fi ascultat cu neasemuită plăcere. În eventualitatea că, în China, aş fi fost atît de prost şi curat la inimă încît, începîndu-mi munca de redactor-şef şi dîndu-mi seama de puţinătatea capacităţilor mele, m-aş fi simţit cuprins de spaimă şi remuşcări, imediat mi s-ar fi demonstrat că sînt de două ori mai prost dacă nutresc asemenea sentimente. Mi s-ar fi spus că din acel moment nu mai am nevoie de minte, chiar dacă aş fi avut aşa ceva; dimpotrivă, aş fi o persoană incomparabil mai loială dacă n-aş avea minte deloc. Şi nu încape îndoială că ar fi fost o mare plăcere să aud una ca asta. Încheind cu frumoasele cuvinte: „Du-te, redactore, de-acum poţi mînca orez şi bea ceai cu o nouă linişte a conştiinţei tale“, al treilea adjunct al celui de-al treilea secretar mi-ar fi înmînat diploma splendidă, cu litere de aur tipărite pe atlaz roşu, prinţul Meşcerski i-ar fi dat mita de rigoare şi, amîndoi, întorcîndu-ne acasă, am fi publicat un număr magnific al revistei Grajdanin, cum nu vom edita aici niciodată. În China am fi editat excelent.

Am, totuşi, bănuiala că în China prinţul Meşcerski ar fi pus negreşit la cale un şiretlic, oferindu-mi funcţia de redactor-şef mai degrabă cu scopul de a mă substitui persoanei dumisale ori de cîte ori ar fi fost convocat la departamentul principal al presei pentru a fi bătut cu scîndurele de bambus la tălpi. Dar eu aş fi fost şi mai abil decît el, aş fi încetat de îndată tipărirea Bismarckului4, dumnealui, dimpotrivă, ar fi început să scrie articole excelente, aşa că aş fi fost convocat doar din două în două numere la bătaia cu scîndurele de bambus. În schimb, aş fi învăţat să scriu.

În China aş fi scris excelent; la noi e cu mult mai greu. Acolo totul este prevăzut şi reglementat pentru o mie de ani; la noi, însă, totul e cu fundul în sus pentru o mie de ani. Acolo chiar şi fără să vreau aş fi scris pe înţeles; aşa că nu ştiu cine m-ar mai fi citit. La noi, ca să te faci citit, e chiar de dorit să scrii confuz. Numai în Moskovskie vedomosti editorialele se scriu pe o jumătate de coloană şi – uimitor – sînt pe înţeles; de fapt, numai dacă aparţin condeiului ştiut. La Golos [Glasul] se scriu pe opt, zece, douăsprezece şi chiar treisprezece coloane. Prin urmare, iată cîte coloane trebuie să consumi ca să te faci respectat!

La noi a vorbi cu alţii e o ştiinţă; adică, la prima vedere, ar fi la fel ca în China; ca şi acolo, există şi la noi cîteva procedee simplificate şi pur ştiinţifice. De pildă, mai înainte, cuvintele „nu înţeleg nimic“ nu semnificau decît prostia celui care le rostea, pe cînd acum îi conferă o mare onoare. E de-ajuns să rosteşti cu francheţe şi mîndrie: „Nu înţeleg religia, habar n-am de Rusia, arta mi-e absolut necunoscută“5 şi imediat te situezi la o înălţime considerabilă. Şi este foarte avantajos, dacă într-adevăr nu înţelegi nimic.

Însă acest procedeu simplificat nu demonstrează nimic. În fond, la noi, fiecare îl suspectează pe celălalt de prostie fără să stea deloc pe gînduri şi fără să-şi pună întrebarea respectivă şi la adresa sa: „Oare nu cumva eu voi fi fiind în realitate cel prost?“ Situaţia ar putea mulţumi pe toată lumea şi totuşi nimeni nu e mulţumit de ea, ba încă se mai şi supără cu toţii. De fapt, şi a sta pe gînduri în timpurile noastre e aproape imposibil, gîndirea e scumpă. Ce-i drept, se cumpără idei de-a gata. Se vînd pretutindeni, chiar pe gratis; dar ce-i gratis costă mai scump, lucru care începe de-acum să se simtă. Rezultatul: n-avem nici un beneficiu şi continuăm să trăim în neorînduială.

Cred că sîntem tot un fel de Chină, dar fără ordinea de acolo. De-abia începem ceea ce în China este pe sfîrşite. Fără îndoială, vom ajunge la acelaşi final, dar cînd? Ca să adoptăm o mie de tomuri de ceremonii pentru a căpăta definitiv dreptul de a nu mai gîndi deloc, trebuie să mai trăim încă cel puţin o mie de ani de gîndire. Aici e aici, nimeni nu vrea să scurteze termenul, pentru că nimeni nu vrea să gîndească.

Ce-i drept e drept: dacă nimeni nu vrea să gîndească, s-ar părea că literatului rus îi e cu atît mai uşor. Da, îi e într-adevăr mai uşor; şi vai de capul literatului şi editorului care gîndesc în timpul nostru. Dar şi mai vai e de cel care ar vrea să înveţe şi să înţeleagă; şi mai rău este de cel care îşi anunţă sincer aceste intenţii; şi dacă declară că a şi înţeles un pic şi că doreşte să-şi exprime ideea, este părăsit imediat de toată lumea. Nu-i mai rămîne altceva de făcut decît să caute un omuleţ potrivit sau chiar să-l angajeze, ca să aibă cu cine face conversaţie; poate să editeze şi o revistă numai pentru acesta. Situaţia e dezgustătoare, căci e ca şi cum ai vorbi singur şi ai edita o revistă pentru propria ta plăcere. Am bănuiala întemeiată că Grajdanin va fi încă multă vreme nevoit să vorbească singur, pentru propria sa plăcere. Dacă avem în vedere că, din punct de vedere medical, a vorbi singur înseamnă că eşti susceptibil de nebunie, Grajdanin trebuie să vorbească neapărat cu cetăţenii, şi aici e toată nenorocirea!

Prin urmare, iată cărei publicaţii m-am alăturat. Situaţia mea este incertă în cel mai înalt grad. Dar, fie ce-o fi, voi vorbi şi eu singur şi pentru propria mea plăcere sub forma acestui jurnal. Despre ce voi vorbi? Despre tot ce mă va frapa şi mă va sili să reflectez. Iar dacă voi găsi un cititor şi – ocroteşte-l, Doamne! – un oponent, îmi dau seama că trebuie să te pricepi să conversezi şi să ştii cu cine şi cum stai de vorbă. Asta voi încerca s-o învăţ, pentru că la noi, adică în literatură, este lucrul cel mai dificil. Pe deasupra, şi oponenţii sînt de mai multe feluri, nu te poţi angaja chiar cu oricine în conversaţie. Voi povesti o fabulă pe care am auzit-o zilele acestea. Se zice că ar fi veche, de provenienţă hindusă, ceea ce e în măsură să ne consoleze foarte mult.

Odată, un porc s-a certat cu un leu şi l-a provocat la duel. Întorcîndu-se acasă, şi-a dat seama în ce s-a băgat şi i s-a făcut frică. S-a adunat toată turma, s-au gîndit cu toţii şi au hotărît astfel:

— Vezi tu, porcule, aproape de noi e o groapă; du-te, tăvăleşte-te bine în ea şi fă-ţi apariţia la locul stabilit. Şi ai să vezi ce se întîmplă.

Porcul a făcut întocmai. Leul a venit, a adulmecat, s-a strîmbat şi şi-a văzut de drum. Mult timp după aceea porcul s-a tot lăudat că leului i s-a făcut frică şi a dat bir cu fugiţii de pe cîmpul de bătaie.

Aceasta-i fabula. Desigur, la noi nu există lei – clima nu-i potrivită şi fiara-i prea maiestuoasă. Dar puneţi în locul leului un om cumsecade, cum fiecare ar trebui să fie, şi morala va fi aceeaşi.

Apropo, vă voi mai povesti o mică istorie.

Odată, discutînd cu răposatul Herzen6, am lăudat foarte mult una dintre scrierile lui, De pe ţărmul celălalt. Spre marea mea satisfacţie, această carte a fost apreciată şi de Mihail Petrovici Pogodin7, în excelentul şi extrem de interesantul său articol despre întrevederea pe care a avut-o cu Herzen în străinătate. Cartea este scrisă sub forma unui dialog între două persoane, Herzen şi oponentul său.

— Şi îmi place în mod deosebit, am remarcat eu printre altele, că şi oponentul dumneavoastră este foarte inteligent. Fiţi de acord că în multe cazuri vă pune la zid.

— Păi aici e tot farmecul, mi-a spus Herzen rîzînd. O să vă spun o anecdotă. Odată, cînd eram la Petersburg, Belinski8 m-a dus la el acasă şi m-a silit să ascult un articol pe care-l scria cu înflăcărare: Discuţie între domnul A. şi domnul B. (A intrat în ediţia lui de Opere.) În articol, domnul A., adică, se înţelege, Belinski însuşi, apare foarte inteligent, în timp ce domnul B., oponentul, e mai banal. După ce a terminat, m-a întrebat într-o nerăbdare febrilă:

— Ei, ce părere ai?

— E bine, e bine şi se vede că eşti foarte inteligent, dar nu-mi dau seama ce rost avea să-ţi pierzi timpul cu un asemenea prost.

Belinski s-a trîntit pe canapea, cu faţa în pernă şi, rîzînd, a strigat din răsputeri:

— Mi-ai zis-o! Mi-ai zis-o!

1 Revista Grajdanin a fost întemeiată în anul 1872 şi a apărut (cu o întrerupere între anii 1878-1881) pînă în 1914. Dostoievski a fost confirmat ca redactor-şef al publicaţiei de către Departamentul principal al presei, la 15 decembrie 1872, rămînînd în această funcţie pînă în martie 1874.

2 Ziarul Moskovskie vedomosti a republicat din Daily News un articol care descrie ceremonia căsătoriei împăratului chinez Tun-tzî, eveniment care a avut loc la 16 octombrie 1872.

3 Meşcerski, Vladimir Petrovici (1839-1914), scriitor, editorul şi proprietarul revistei Grajdanin.

4 Unul dintre Bismarcii noştri, roman al lui Vladimir Meşcerski, publicat în foileton în Grajdanin de-a lungul anilor 1872 şi 1873.

5 Parafrază a unei expresii din Pagini alese din corespondenţa cu prietenii de Gogol.

6 Herzen, Aleksandr Ivanovici (1812-1870), celebru publicist, romancier. Este vorba probabil de întîlnirea pe care Dostoievski a avut-o cu el la Londra, în iulie 1862.

7 Pogodin, Mihail Petrovici (1800-1875), istoric, partizan al aşa-numitei „idei slave“.

8 Belinski, Vissarion Grigorievici (1811-1848), critic literar şi publicist cu idei socialiste, celebru în epocă.

II. Oameni de altădată

Anecdota cu Belinski mi-a amintit acum de primii mei paşi făcuţi pe tărîmul literaturii, Dumnezeu ştie cu cîţi ani în urmă; a fost o perioadă tristă, fatală pentru mine. Mi l-am amintit pe Belinski însuşi, mi-am amintit cum era cînd l-am întîlnit atunci şi ce atitudine a avut faţă de mine. Acum îmi amintesc adeseori oameni de altădată, fireşte pentru că mă întîlnesc cu oamenii zilelor noastre. Belinski a fost persoana cea mai exaltată din cîte am cunoscut. Herzen era cu totul altfel, era un produs al nobilimii noastre, un gentilhomme russe et citoyen du monde9 în primul rînd, un tip apărut numai în Rusia şi care nu mai putea să apară altundeva. Herzen nu a emigrat, nu a întemeiat emigraţia rusă; nu, el era emigrant din naştere. Toţi cei de felul lui erau emigranţi spontani, din naştere, deşi cei mai mulţi nici n-au păşit vreodată dincolo de graniţele Rusiei. În ultimii o sută cincizeci de ani de existenţă a nobilimii ruse, cu extrem de puţine excepţii, au putrezit ultimele rădăcini, au slăbit ultimele legături ale acesteia cu glia rusă şi cu adevărul rus. Pe Herzen parcă însăşi istoria l-a predestinat să reprezinte prin propria persoană, în forma cea mai pregnantă, această ruptură de popor a marii majorităţi a păturii noastre culte. În acest sens, el este un tip istoric. Separîndu-se de popor, ei, fireşte, L-au pierdut şi pe Dumnezeu. Cei mai zbuciumaţi dintre ei au devenit atei; cei mai indolenţi şi mai calmi au devenit indiferenţi. Poporului rus nu-i nutreau decît dispreţ, închipuindu-şi şi crezînd în acelaşi timp că-l iubesc şi îi doresc tot binele. Îl iubeau negativ, imaginîndu-şi în locul acestuia un popor ideal, cum ar trebui să fie, după ei, poporul rus. Acest popor ideal, pentru unii reprezentanţi progresişti ai majorităţii, era personificat involuntar de plebea pariziană a anului nouăzeci şi trei10. Pe atunci acesta era cel mai seducător ideal de popor. Se înţelege, Herzen trebuia să devină socialist, ba încă într-o manieră de domnişor rus, adică fără să aibă deloc nevoie de aşa ceva, fără să aibă vreun scop, numai datorită „succesiunii logice a ideilor“ şi din pricina vidului pe care inima lui îl resimţea în patrie. S-a dezis de fundamentele vechii societăţi, a negat familia şi a fost, se pare, un tată şi un soţ bun. Nega proprietatea şi, în aşteptare, a reuşit să-şi pună treburile la punct şi în străinătate îşi simţea cu plăcere îndestularea. Punea la cale revoluţii, îi instiga pe alţii şi în acelaşi timp ţinea la confortul şi tihna familială. Era un artist, un gînditor, un scriitor strălucit, un om foarte citit, spiritual, un interlocutor excelent (vorbea chiar mai bine decît scria) şi avea o capacitate extraordinară de reflecţie. Reflecţia, aptitudinea de a face din sentimentul său cel mai profund un obiect, de a şi-l pune în faţă, de a i se închina şi imediat, poate, de a-şi rîde de el, era dezvoltată la Herzen în gradul cel mai înalt. Fără îndoială, a fost un om neobişnuit; dar orice ar fi făcut – dacă îşi scria însemnările, dacă edita o revistă cu Proudhon, dacă ieşea la Paris pe baricade (faptă descrisă atît de hazliu în însemnările sale), dacă suferea, se bucura, avea îndoieli, dacă trimitea în Rusia, în anul şaizeci şi trei, de hatîrul polonezilor, manifestul său către revoluţionarii ruşi, necrezîndu-i în acelaşi timp pe polonezi şi ştiind că l-au înşelat, ştiind că prin manifestul său distruge sute de asemenea tineri nenorociţi, dacă recunoştea acest lucru, cu o francheţe nemaiauzită, într-unul din articolele sale de mai tîrziu, fără să bănuiască măcar în ce lumină se pune singur cu această destăinuire – întotdeauna, pretutindeni şi toată viaţa sa a fost în primul rînd gentilhomme russe et citoyen du monde, adică, pur şi simplu, un produs al fostului regim iobăgesc, pe care îl ura şi din care provenea, nu doar după tată, ci tocmai prin ruptura lui de pămîntul natal şi de idealurile acestuia. Belinski, dimpotrivă, nu a fost cîtuşi de puţin un gentilhomme, o, nu. (Dumnezeu ştie din ce stirpe se trăgea, tatăl lui a fost, se pare, doctor militar.)

Belinski a fost prin excelenţă o persoană nereflexivă, o persoană neţărmurit de exaltată întotdeauna, în toată viaţa sa. Prima mea nuvelă, Oameni sărmani, l-a entuziasmat (apoi, după aproape un an, ne-am despărţit din diverse pricini care, de altfel, sînt absolut neimportante în toate privinţele); dar atunci, în primele zile după ce ne-am cunoscut, ataşîndu-se de mine din toată inima, imediat, cu cea mai naivă grabă, s-a apucat să mă convertească la credinţa lui. Nu exagerez deloc ataşamentul lui faţă de mine, cel puţin pe cel din primele luni ale relaţiei noastre. Cînd l-am cunoscut, era socialist înflăcărat şi de la bun început s-a apucat să-mi vorbească despre ateism. Pentru mine sînt foarte semnificative tocmai instinctul lui uluitor şi aptitudinea neobişnuită de a se lăsa copleşit de idee în modul cel mai profund. Acum doi ani, într-unul din manifestele ei, Internaţionala a început de-a dreptul cu o declaraţie semnificativă: „Sîntem în primul rînd o asociaţie ateistă“, adică a început cu însuşi fondul problemei; cu asta a început şi Belinski. Punînd mai presus de toate raţiunea, ştiinţa şi realismul, el înţelegea în acelaşi timp mai profund decît toţi că numai raţiunea, ştiinţa şi realismul nu pot crea decît un furnicar, şi nu „armonia socială“, cu care omul s-ar putea acomoda. Ştia că principiile morale sînt fundamentul a toate. În noile fundamente morale ale socialismului (care, totuşi, nu a decretat nici unul, cu excepţia infamei pervertiri a naturii şi a bunului-simţ) el credea pînă la nebunie şi fără urmă de reflecţie; în această privinţă, era tot numai entuziasm. Dar, ca socialist, se simţea obligat, în primul rînd, să detroneze creştinismul; ştia că revoluţia trebuie neapărat începută cu ateismul. Trebuia să detroneze religia din care au rezultat fundamentele morale ale societăţii pe care o nega. Familia, proprietatea, responsabilitatea morală a persoanei le nega radical. (Fac observaţia că şi el, ca şi Herzen, a fost un soţ şi un tată bun.) Fără îndoială, înţelegea că, negînd responsabilitatea morală a persoanei, neagă, prin aceasta, şi libertatea ei; dar credea cu toată fiinţa sa (mult mai orbeşte decît Herzen, care, pare-se, spre sfîrşit ajunsese să aibă îndoieli) că socialismul nu numai că nu aboleşte libertatea persoanei, ci, dimpotrivă, o reinstaurează într-o măreţie nemaiauzită, dar pe baze noi şi deja adamantine.

Rămînea, totuşi, personalitatea strălucitoare a lui Hristos însuşi, cu care era cel mai greu de luptat. Învăţătura lui Hristos, el, ca socialist, trebuia s-o distrugă în mod necesar, s-o declare falsă şi ignorantă iubire de oameni, condamnată de ştiinţa contemporană şi de principiile economice; rămînea totuşi chipul luminos al Dumnezeului Om, înălţimea lui morală, minunata lui frumuseţe făcătoare de minuni. Dar în entuziasmul său continuu, nestins, Belinski nu s-a oprit nici în faţa acestui obstacol de neînvins, cum nu s-a oprit nici Renan, care în cartea sa, Vie de Jésus11, plină de necredinţă, a declarat că Hristos rămîne totuşi idealul de frumuseţe omenească, un tip imposibil de atins, care nu se va mai putea repeta nici măcar în viitor.

— Ştiţi dumneavoastră, strigă el strident într-o seară (uneori striga strident, dacă se înfierbînta foarte tare), adresîndu-mi-se, ştiţi că nu este admisibil să-i impuţi omului păcatele şi să-l împovărezi cu datorii şi ipocrizii, cînd societatea e atît de ticălos orînduită, încît omul nu poate să nu facă nelegiuiri, cînd din punct de vedere economic e împins la nelegiuire şi că e absurd şi crud să-i ceri omului ceea ce nu poate îndeplini conform legilor naturii, chiar dacă ar vrea?...

În seara aceea nu eram singuri, mai era de faţă şi unul dintre prietenii lui Belinski, căruia îi purta foarte mult respect şi îi dădea ascultare în multe privinţe; mai era şi un literat tinerel, începător, care ulterior şi-a cîştigat un prestigiu în literatură.

— Chiar mă înduioşez privindu-l, îşi întrerupse brusc Belinski exclamaţiile sale furioase, adresîndu-se prietenului său şi arătînd spre mine. De fiecare dată, cînd pomenesc în felul acesta de Hristos, se schimbă cu totul la faţă, de parcă ar vrea să plîngă... Dar credeţi-mă, om naiv ce sînteţi, se repezi el din nou la mine, că, dacă Hristos al dumneavoastră s-ar naşte în timpul nostru, ar fi omul cel mai nebăgat în seamă şi cel mai obişnuit; l-ar eclipsa ştiinţa de acum şi promotorii omenirii.

— Ba nu-u-u! îi replică prietenul. (Îmi amintesc că noi doi şedeam, iar celălalt umbla încoace şi încolo prin cameră.) Nu. Dacă şi-ar face acum apariţia Hristos, s-ar alătura mişcării şi s-ar pune în fruntea ei...

— Da-da-da! se declară Belinski de acord cu o grabă uimitoare. Li s-ar alătura socialiştilor şi i-ar urma.

Promotorii omenirii, cărora Hristos trebuia să li se alăture, erau pe atunci francezi: în primul rînd, George Sand, Cabet12, care acum e complet uitat, Pierre Leroux13 şi Proudhon, care pe-atunci de-abia îşi începuse activitatea. După cît îmi aduc aminte, pe aceştia patru Belinski îi stima cel mai mult pe atunci. N-avea nici pe departe acelaşi sentiment faţă de Fourier. Acasă la el despre aceştia se vorbea seri întregi. Mai era un german, în faţa căruia se pleca pe atunci foarte mult, Feuerbach. (Belinski, care toată viaţa nu a fost în stare să înveţe nici o limbă străină, pronunţa: Fierbach.) Despre Strauss14 vorbea cu veneraţie.

Avînd o asemenea credinţă fierbinte în ideea sa, era, desigur, cel mai fericit dintre oameni. O, degeaba s-a scris mai apoi că, dacă ar fi trăit mai mult, Belinski s-ar fi alăturat slavofiliei15. Niciodată n-ar fi sfîrşit prin a fi slavofil. Belinski, poate, ar fi ajuns să emigreze, dacă ar fi trăit mai mult şi ar fi reuşit să emigreze, iar acum ar fi un bătrînel mărunţel şi exaltat, cu credinţa lui fierbinte de altădată, care nu ar permite nici cele mai mici îndoieli, umblînd pe la congrese în Germania sau Elveţia, sau s-ar face aghiotantul vreunei m-me Hoegg oarecare, nemţoaice, fiindu-i om de alergătură în privinţa cine ştie cărei probleme a feminismului.

Acest om întru totul fericit, care avea o conştiinţă uimitor de liniştită, se întrista uneori foarte tare; dar tristeţea lui era de un soi aparte, nu provenea din îndoială, din dezamăgire – o, nu –, ci din întrebarea: de ce nu astăzi, de ce nu mîine? Era omul cel mai grăbit din întreaga Rusie. Odată l-am întîlnit pe la ora trei după-amiază lîngă biserica Prevestirea Sfintei Fecioare. Mi-a spus că a ieşit la plimbare şi că se duce acasă.

— Vin aici adeseori să văd cum merge construcţia (e vorba de gara tronsonului de cale ferată Nikolaevsk, care pe-atunci de-abia se construia). Îmi alin sufletul stînd şi privind lucrările: în sfîrşit, vom avea şi noi măcar o cale ferată. N-o să credeţi cît mă linişteşte uneori acest gînd.

Mi s-a adresat cu căldură şi sinceritate: Belinski nu juca teatru niciodată. Am pornit împreună. Îmi aduc aminte că pe drum mi-a spus:

— Abia după ce voi ajunge în mormînt (ştia că are tuberculoză), oamenii îşi vor da seama şi vor înţelege pe cine au pierdut.

În ultimul lui an de viaţă nu-l mai vizitam. Prinsese pică pe mine; dar eu adoptasem cu pasiune şi în totalitate doctrina lui. Peste încă un an, la Tobolsk, cînd, în aşteptarea sorţii ce va să vină16, stăteam în închisoarea de tranzit, soţiile decembriştilor17 l-au înduplecat pe directorul închisorii şi au organizat în apartamentul lui o întîlnire secretă cu noi. Le-am văzut pe aceste mari muceniţe, care îşi urmaseră de bunăvoie soţii în Siberia. Renunţaseră la tot: la renume, bogăţie, relaţii şi rude, sacrificaseră totul pentru datoria morală cea mai înaltă, pentru datoria cea mai liberă cu putinţă. Cu nimic vinovate, de-a lungul a douăzeci şi cinci de ani au suportat tot ce au suportat soţii lor condamnaţi. Întîlnirea a ţinut o oră. Ne-au binecuvîntat pentru noul drum, ne-au făcut cruce şi ne-au dăruit fiecăruia cîte o Evanghelie, singura carte îngăduită în închisoare. Patru ani a stat sub perna mea de la ocnă. O citeam şi uneori le-o citeam şi altora. Cu ea am învăţat un ocnaş să citească. Mă înconjurau chiar oamenii care, conform credinţei lui Belinski, nu puteau să nu comită delictele lor şi, prin urmare, aveau dreptate şi erau doar mai nenorociţi decît alţii. Ştiam că întregul popor rus ne numeşte tot „nenorociţi“ şi am auzit această denumire de multe ori şi de pe multe buze. Dar era altceva, cu totul altceva faţă de ceea ce spunea Belinski şi, de pildă, faţă de ce se face auzit uneori în verdictele unor juraţi de-ai noştri. În cuvîntul „nenorociţi“, în această sentinţă a poporului, se făcea auzit un alt gînd. Cei patru ani de ocnă au fost o şcoală îndelungată; am avut timp să mă conving... Acum chiar despre asta aş vrea să vorbesc.

9 *Gentilom rus şi cetăţean al lumii (fr.).

10 În Franţa, anul 1793 a reprezentat apogeul dictaturii iacobine, sprijinită de plebea pariziană.

11 *Viaţa lui Iisus (fr.).

12 Cabet, Étienne (1788-1856), socialist-utopic şi carbonard francez, autor al cărţii Călătorie în Icaria.

13 Leroux, Pierre (1797-1871), filosof şi socialist-utopic francez, unul dintre întemeietorii socialismului creştin, care, împreună cu George Sand, a editat Revue Indépendante, publicaţie ce se bucura de un succes deosebit în Rusia.

14 Strauss, David Friedrich (1808-1874), istoric german, filosof al culturii, autorul cărţii Viaţa lui Iisus (vol. 1-2, 1835-1837), care s-a bucurat de o mare popularitate în Rusia, în pofida faptului că a fost interzisă.

15 Slavofilia a fost un curent de gîndire din secolul trecut, centrat pe ideea de specific naţional şi opus occidentalismului.

16 Scriitorul face aici aluzie la condamnarea sa din anul 1849, la muncă silnică, pentru participarea la întrunirile cercului Petraşevski.

17 Este vorba despre soţiile celor care au participat la cunoscuta revoltă din 14 decembrie 1825; unii dintre decembrişti au fost executaţi, alţii au fost deportaţi la muncă silnică în Siberia, cei mai mulţi dintre ei fiind urmaţi de soţiile lor, cărora li s-au dedicat numeroase opere literare, dintre care cea mai cunoscută este poemul Femeile ruse al lui Nikolai Nekrasov (1821-1878).

III. Mediul

Se pare că un sentiment comun al juraţilor din lumea întreagă, iar al juraţilor noştri cu osebire (desigur, pe lîngă celelalte sentimente), trebuie să fie sentimentul puterii sau, mai bine spus, al puterii absolute. Sentimentul este uneori ignobil, adică în situaţiile cînd predomină asupra celorlalte. Dar, chiar imperceptibil, chiar copleşit de masa întreagă a celorlalte sentimente nobile, el trebuie totuşi să fie înrădăcinat în fiecare suflet de jurat, chiar dacă omul posedă cea mai înaltă conştiinţă a datoriei civice. Cred că faptul rezultă cumva din înseşi legile naturii şi de aceea, îmi amintesc, am fost grozav de curios într-un sens, de îndată ce s-a instaurat la noi noul sistem (cel drept) juridic18. În visările mele mi se năzăreau procese la care aproape fără excepţie juraţii vor fi ţărani, adică iobagii de ieri19. Procurorii, avocaţii se vor purta servil cu ei, le vor arunca priviri linguşitoare, iar mujicii noştri vor sta tăcuţi, gîndind în sinea lor: „Uite cum e acuma, adică dacă vreau, îl iert, dacă nu, îl trimit în fundul Siberiei“.

Şi iată, totuşi, e remarcabil acum că juraţii nu pedepsesc, ci achită fără excepţie. Desigur, şi acesta este un abuz de putere, chiar unul aproape exagerat, dar e într-o anumită direcţie, sentimentală poate, n-ai cum să-ţi dai seama, dar într-o direcţie comună, aproape preconcepută la noi peste tot, ca şi cum s-ar fi înţeles cu toţii. „Direcţia“ comună nu poate fi pusă la îndoială. Problema e că mania achitării cu orice preţ nu e numai a ţăranilor, a umiliţilor şi obidiţilor de ieri, ci i-a cuprins fără excepţie pe toţi juraţii ruşi, chiar pe cei mai selecţi, pe noblemen şi pe profesorii universitari. Fie şi numai această direcţie comună reprezintă o interesantă temă de meditaţie şi sugerează uneori variate şi, să zicem, ciudate bănuieli.

Recent, într-unul dintre ziarele noastre cele mai influente, într-un articolaş foarte moderat şi foarte loial, a fost strecurată în treacăt o supoziţie: nu cumva juraţii noştri, ca oameni care netam-nesam şi-au simţit puterea (picată parcă din cer), ba încă după atîtea veacuri de umilire şi abrutizare, deci nu cumva juraţii noştri sînt înclinaţi în genere să joace cîte o festă „autorităţilor“ la fiecare moment prielnic, din frivolitate sau, ca să zicem aşa, din contrast cu trecutul, măcar, de pildă, ca să-i facă procurorului în ciudă? Supoziţia nu-i rea şi nici ea nu-i lipsită de o anume frivolitate, însă, desigur, ea nu este suficientă pentru a explica totul.

„Pur şi simplu le e milă să nenorocească soarta cuiva; sînt şi ei oameni. Poporul rus este milos“, conchid unii, cum mi s-a întîmplat uneori să aud.

Totuşi, întotdeauna am crezut că în Anglia, de pildă, poporul e milos; şi dacă nu are, ca să spun aşa, slăbiciunea de inimă a poporului rus, cel puţin nu este lipsit de omenie; are conştiinţă şi trăieşte în el sentimentul datoriei creştine faţă de aproapele său, are convingeri, poate împinse pînă în gradul cel mai înalt, pînă la tărie şi independenţă, care sînt, poate, mai tari decît ale noastre, dacă avem în vedere educaţia de acolo şi independenţa de veacuri. Doar nu le-o fi picat din cer atîta putere. De fapt, şi curtea cu juri tot ei şi-au inventat-o, n-au împrumutat-o de la altcineva, au consolidat-o prin secole, au ajuns la ea în urma unei îndelungate experienţe de viaţă, n-au primit-o în dar.

Însă acolo juratul înţelege, de îndată ce-şi ocupă locul în sala tribunalului, că nu este doar un om sensibil, cu inimă gingaşă, ci că în primul rînd este cetăţean. Chiar crede (n-are importanţă dacă e drept sau nu ce crede) că îndeplinirea datoriei de cetăţean e mai presus de o faptă personală de om cu inimă. Relativ recent s-a făcut mult zgomot în tot regatul cînd juraţii au achitat un hoţ notoriu. Mişcarea generală din ţară a demonstrat că, dacă şi acolo sînt posibile sentinţe precum cele date la noi, ele apar arareori, fiind cazuri excepţionale, de care opinia publică se indignează imediat. Acolo juratul înţelege în primul rînd că în mîinile lui se află drapelul întregii Anglii, că încetează deja a mai fi o persoană particulară şi că are obligaţia de a fi imaginea opiniei ţării. Capacitatea de a fi cetăţean este tocmai aptitudinea de a fi la înălţimea opiniei generale din ţară. O, şi acolo există sentinţe „miloase“, şi acolo se ia în considerare mediul „dăunător“ (aceasta, pare-mi-se, este doctrina noastră preferată), însă pînă la o anumită limită, permisă de opinia sănătoasă din ţară şi de gradul de iluminare a ei de către etica creştină (grad, se pare, destul de înalt). În schimb, chiar foarte des, juratul de acolo, călcîndu-şi pe inimă, rosteşte un verdict de culpabilitate, înţelegînd înainte de toate că obligaţia lui constă prin excelenţă în faptul că, prin sentinţa sa, atestă în faţa tuturor concetăţenilor că în bătrîna Anglie, pentru care oricare din ei şi-ar vărsa sîngele, viciul este numit tot viciu, nelegiuirea – tot nelegiuire şi că temeiurile morale ale ţării sînt aceleaşi, solide, nu s-au schimbat, rămîn neclintite ca şi altădată.

— Chiar dacă am presupune, parcă aş auzi eu o voce, că temeiurile dumneavoastră solide (adică cele creştine) sînt aceleaşi şi că într-adevăr trebuie să fii mai întîi cetăţean, să ţii steagul sus şi celelalte, după cum ne-aţi tot bătut la cap, chiar dacă am presupune fără discuţie deocamdată, ia gîndiţi-vă: de unde să apară cetăţeanul la noi? Numai imaginaţi-vă ce era mai ieri! Căci drepturile civile (şi încă ce drepturi!) au dat peste el ca şi cum s-ar fi prăvălit din munte. L-au strivit, deocamdată pentru el nu sînt decît o povară, o povară!

— Desigur, există şi adevăr în observaţia dumneavoastră, îi răspund eu vocii, lăsînd puţin nasul în jos, dar poporul rus, totuşi...

— Poporul rus? Daţi-mi voie, parcă aud altă voce, se spune că darurile s-au prăvălit din munte şi l-au strivit. Păi poporul nu simte, poate, numai că a căpătat atîta putere ca pe un dar, ci mai simte, pe deasupra, că a primit-o degeaba, că nu merită deocamdată aceste daruri. Observaţi, asta nu înseamnă cîtuşi de puţin că efectiv nu merită aceste daruri, că nu trebuie sau e devreme să i le dăruim; chiar dimpotrivă: însuşi poporul, în smerita lui conştiinţă, îşi dă seama că nu este demn de asemenea daruri, şi această conştiinţă a poporului, smerită, dar înaltă, asupra nevredniciei sale, este tocmai chezăşia că e demn de ele. Deocamdată, însă, în smerenia sa, poporul este derutat. Cine a ajuns cu privirea în tainiţele intime ale inimii lui? Poate spune, la noi, cineva că ar cunoaşte întru totul poporul rus? Nu, la mijloc nu sînt doar mila şi slăbiciunea de inimă, cum binevoiţi să vă bateţi joc. Însăşi puterea este teribilă! Ne-a speriat această teribilă putere asupra sorţii omeneşti, asupra fraţilor noştri de sînge şi, pînă vom ajunge la înălţimea cetăţeniei dumneavoastră, iertăm. De frică iertăm. Stăm în curtea cu juri şi, poate, ne gîndim: „Dar noi sîntem mai buni decît inculpatul? Sîntem bogaţi, avem traiul asigurat, dar, dacă s-ar fi întîmplat să fim în aceeaşi situaţie ca el, poate am fi făcut mai rău decît el“. Şi îl iertăm. La drept vorbind, poate că e bună umilinţa asta a inimii. Poate că e chezăşia a ceva înalt, creştin, în viitor, ceva încă necunoscut pînă acum lumii întregi!

„În parte, e o voce slavofilă“, chibzuiesc eu în sinea mea. Gîndul e într-adevăr liniştitor, iar supoziţia cu privire la atitudinea smerită care există la noi faţă de puterea primită pe degeaba şi dăruită unui popor deocamdată „nedemn“ e cumva mai inteligentă decît cea cu privire la dorinţa de „a-i face în ciudă“ procurorului, deşi şi această bănuială continuă să-mi placă prin realismul ei (desigur, luînd-o mai mult ca pe un caz particular, cum a expus-o, de altminteri, şi autorul ei), dar... dar iată ce mă intrigă cel mai mult, totuşi: de ce o fi început poporul nostru aşa deodată să se teamă atît de mult de mila sa? „Mă doare foarte tare inima, pasămite, să condamn un om.“ Nu-i nimic, vedeţi-vă de drum cu durerea voastră. Adevărul e mai presus de durerea domniilor voastre.

Într-adevăr, dacă uneori considerăm noi înşine că sîntem mai răi decît delincventul, prin aceasta recunoaştem şi că sîntem vinovaţi pe jumătate de fărădelegea lui. Dacă el a încălcat legea pe care pămîntul i-a scris-o, noi înşine sîntem vinovaţi de faptul că stă acum în faţa noastră. Căci dacă am fi cu toţii mai buni, şi el ar fi mai bun şi n-ar sta acum în faţa noastră...

— Deci, cum rămîne: achităm?

Nu, dimpotrivă: tocmai în această privinţă trebuie să spunem adevărul şi răul să-l numim rău; în schimb, o jumătate din greutatea sentinţei s-o luăm asupra noastră. Să intrăm în sala tribunalului cu gîndul că şi noi sîntem vinovaţi. Această durere a inimii, de care acum se tem toţi atît de mult şi cu care vom ieşi din sala tribunalului, va fi pedeapsa noastră. Dacă această durere este autentică şi puternică, ea ne va purifica şi ne va face mai buni. Devenind mai buni, vom îndrepta şi mediul şi-l vom face mai bun. Numai prin asta poate fi îndreptat. E uşor să fugim de propria noastră milă şi, ca să nu suferim, să-i achităm pe toţi acuzaţii. Astfel, încetul cu încetul, vom ajunge la concluzia că nu există deloc delicte şi că de toate „e vinovat mediul“. Vom ajunge, din aproape în aproape, să considerăm delictul chiar o datorie, un protest nobil împotriva „mediului“. „Întrucît societatea e atît de mîrşav alcătuită, într-o asemenea societate nu se poate trăi fără proteste şi fără delicte.“ „Întrucît societatea este atît de mîrşav alcătuită, nu poţi scăpa din ea fără să ai cuţitul în mînă.“ Aşa spune doctrina mediului în opoziţie cu creştinismul, care, recunoscînd întru totul presiunea mediului şi proclamînd caritatea faţă de cel care a greşit, pune, totuşi, în faţa omului datoria de a lupta cu mediul, trasează o limită unde sfîrşeşte mediul şi începe datoria.

Făcîndu-l pe om responsabil, creştinismul recunoaşte libertatea lui. Pe cînd, făcîndu-l pe om dependent de fiecare eroare în alcătuirea societăţii, doctrina mediului îl împinge pe om pînă la abdicarea totală de la personalitate, pînă la absoluta lui scutire de orice îndatorire morală personală, de orice independenţă, îl împinge în sclavia cea mai infamă cu putinţă. Căci s-ar putea întîmpla ca un om să aibă poftă de tutun şi, dacă n-are bani, atunci se apucă să-l omoare pe altul ca să facă rost de tutun. Sau dacă vreţi: un om cultivat, care resimte mai puternic decît cel necultivat insatisfacţia provocată de neîndeplinirea nevoilor sale, de ce nu l-ar ucide pe cel necultivat, dacă nu poate face altfel rost de bani? Chiar n-aţi fost atenţi la spusele avocaţilor: „Desigur, pasămite, a fost încălcată legea, desigur, e o crimă că l-a ucis pe cel necultivat, dar, domnilor juraţi, luaţi în considerare şi că...“ etc. ? Doar aproape că s-au auzit asemenea voci, de fapt mai mult decît atîta...

— Păi dumneavoastră, aud vocea caustică a cuiva, puneţi pe seama poporului, mi se pare, o filosofie a mediului de ultimă oră! De unde a mai luat-o şi pe asta? Căci uneori cei doisprezece juraţi sînt mujici cu toţii, pînă la unul, şi fiecare din ei crede că-i un păcat de moarte dacă mănîncă de frupt în timpul postului. Mai bine i-aţi acuza de-a dreptul de tendinţe sociale.

„Desigur, desigur, n-au cum să pătrundă în «mediu», adică în mintea tuturor, chibzuiesc eu, dar ideile plutesc totuşi în aer, ideea are ceva penetrabil...“

— Na-ţi-o bună! spune vocea caustică, hohotind de rîs.

— Dar ce-ar fi dacă poporul nostru ar poseda o înclinaţie specială pentru doctrina mediului, avînd-o în fiinţa sa, datorită, să zicem, înclinaţiilor sale slave? Ce-ar fi dacă tocmai el s-ar dovedi cel mai bun material din Europa pentru anumiţi propagandişti?

Vocea caustică rîde şi mai tare, dar cumva fals.

*

Nu, în privinţa poporului deocamdată e o înşelătorie, nu o „filosofie a mediului“. La mijloc e o greşeală, o închipuire, şi există multă ispită în această închipuire.

Închipuirea poate fi explicată în felul acesta, măcar printr-un exemplu.

Să zicem că poporul îi numeşte „nenorociţi“ pe cei condamnaţi, le dă pitaci şi colăcei. Ce vrea să spună cu asta de-atîta timp, poate chiar de veacuri? Adevărul creştin sau adevărul „mediului“? Tocmai aici se află piatra de încercare, tocmai aici se ascunde pîrghia pe care ar putea pune mîna cu succes un propagandist al „mediului“.

Există idei neformulate, inconştiente, care doar sînt resimţite puternic; multe asemenea idei parcă ar fi contopite cu sufletul omului. Depozitarul lor este şi un popor, şi omenirea luată ca un tot. Atîta timp cît aceste idei circulă doar inconştient în viaţa poporului şi sînt doar puternic şi precis resimţite, poporul poate trăi o viaţă intensă şi activă. În aspiraţiile de a-şi elucida aceste idei tăinuite constă toată energia vieţii sale. Cu cît mai neclintit le menţine poporul, cu cît mai puţin capabil este să-şi trădeze sentimentul originar, cu cît mai puţin înclinat este să se supună diferitelor interpretări false ale acestor idei, cu atît este el mai puternic, mai tare, mai fericit. Printre aceste idei tăinuite în poporul rus, idei proprii poporului rus, se află considerarea crimei drept nenorocire şi a criminalilor drept nenorociţi.

Ideea este pur rusească. Nu s-a mai observat la nici un alt popor european. În Occident acum o proclamă doar filosofii şi tîlcuitorii, pe cînd poporul nostru a proclamat-o cu mult timp înaintea filosofilor şi a tîlcuitorilor săi. Nu rezultă de aici că, vremelnic, cel puţin parţial, n-ar putea fi derutat de un tîlcuitor care ar dezvolta fals această idee. Fără îndoială, sensul definitiv şi ultimul cuvînt rămîn întotdeauna ale poporului, dar temporar poate fi altfel.

Pe scurt, prin cuvîntul „nenorociţi“, poporul parcă le-ar spune „nenorociţilor“: „Aţi păcătuit şi suferiţi, dar şi noi sîntem păcătoşi. Dacă am fi fost în locul vostru, poate că am fi făcut mai rău. Dacă am fi fost şi noi mai buni, poate că nici voi n-aţi sta prin închisori. Odată cu pedeapsa pentru crimele voastre, aţi luat pe umerii voştri şi povara pentru fărădelegea tuturor. Rugaţi-vă pentru noi şi noi o să ne rugăm pentru voi. Deocamdată, «nenorociţilor», luaţi pitacii noştri; vi-i dăm ca să ştiţi că ne aducem aminte de voi şi n-am rupt legăturile frăţeşti dintre noi“.

Fiţi de acord că nu-i nimic mai lesne decît a aplica doctrina „mediului“ la această concepţie: „Societatea e rea, de aceea şi noi sîntem răi; dar noi sîntem bogaţi, avem traiul asigurat, numai dintr-o întîmplare ne-a ocolit nenorocirea de care v-aţi lovit voi. Dacă ne-am fi lovit noi de ea, am fi făcut ceea ce aţi făcut voi. Cine-i de vină? Mediul. Deci, există doar orînduirea mîrşavă a mediului, nici pomeneală de crime“.

Tocmai în această deducţie sofistică rezidă înşelătoria despre care vorbeam.

Nu, poporul nu neagă crima şi ştie că criminalul este vinovat. Poporul ştie doar că şi el e vinovat odată cu fiecare criminal. Dar, acuzîndu-se, demonstrează că nu crede în „mediu“; dimpotrivă, crede că mediul depinde întru totul de el, de neîntrerupta sa căinţă şi de propria lui perfecţionare. Energia, munca şi lupta, iată prin ce se modifică mediul. Doar prin muncă şi luptă se realizează caracterul specific şi sentimentul propriei demnităţi. „Dacă realizăm aşa ceva, vom fi mai buni şi mediul va fi mai bun.“ Iată ce simte cu tărie poporul rus, fără s-o spună, în ideea sa tainică despre nenorocirea criminalului.

Acum imaginaţi-vă că însuşi criminalul, auzind de la popor că este „nenorocit“, se va considera doar nenorocit, şi nu criminal. Atunci poporul s-ar dezice de această falsă interpretare şi ar categorisi-o drept trădare a adevărului şi credinţei populare.

Aş putea da şi exemple în această privinţă, dar să renunţăm deocamdată la ele şi să spunem altceva.

Criminalul şi cel care are de gînd să comită o crimă sînt două persoane diferite, care fac parte însă din aceeaşi categorie. Ce-ar fi dacă, pregătindu-se în mod conştient de crimă, criminalul şi-ar spune: „Nu există crimă“? Oare poporul l-ar numi „nenorocit“?

Poate că l-ar numi; fără îndoială că l-ar numi; poporul este milos; de fapt, nu există om mai nenorocit decît criminalul care chiar a încetat a se mai considera criminal: e un animal, o fiară. Ce importanţă are faptul că el nu înţelege că e animal, că şi-a stîrpit conştiinţa în sinea lui? E doar de două ori mai nenorocit. De două ori mai nenorocit, dar şi de două ori mai criminal. Poporului i se va face milă şi de acesta, dar nu va renunţa la justiţia sa. Niciodată, numindu-l pe criminal „nenorocit“, poporul n-a încetat a-l considera criminal! Şi n-ar fi la noi o nenorocire mai mare decît în cazul în care poporul însuşi ar fi de acord cu criminalul şi i-ar spune: „Nu, nu eşti vinovat, căci nu există «crimă»!“

Iată credinţa noastră, iată credinţa noastră comună, aş vrea să spun; credinţa tuturor celor care speră şi aşteaptă. Mai adaug încă două cuvinte.

Am fost la ocnă şi am văzut criminali, criminali „înrăiţi“. Repet, a fost o şcoală îndelungată. Nici unul dintre ei nu înceta a se considera criminal. La prima vedere, erau nişte oameni teribili şi cruzi. De fapt, pe „grozavii“ o făceau doar cei mai proşti sau nou-veniţii, şi ceilalţi rîdeau de ei. Aproape toţi erau sumbri, îngînduraţi. Nimeni nu vorbea despre crimele sale. N-am auzit niciodată vreo cîrteală. Despre crimele proprii nici măcar nu aveai voie să vorbeşti cu voce tare. Se întîmpla că se auzea vreo vorbă de-a cuiva, provocatoare, cu dedesubturi, şi „toată ocna“, ca un singur om, îl punea imediat la punct pe îndrăzneţ. Nu se obişnuia să se vorbească despre asta. Dar vă spun cu siguranţă că, poate, nici unul nu scăpase de o îndelungată suferinţă sufletească înlăuntrul lui, suferinţa cea mai purificatoare şi fortificatoare. Totuşi, i-am văzut singuri şi îngînduraţi, i-am văzut la biserică rugîndu-se înainte de spovedanie, mi-aduc aminte de chipurile lor; am tras cu urechea la unele cuvinte disparate, la unele exclamaţii ale lor, ţîşnite fără voie; o, credeţi-mă, în sufletul său nici unul dintre ei nu se considera nevinovat!

N-aş vrea ca vorbele mele să fie luate drept o dovadă de cruzime. Totuşi voi risca să spun. Voi spune de-a dreptul: cu o pedeapsă severă, cu închisoarea sau ocna, poate că aţi salva jumătate din ei. I-aţi uşura, nu i-aţi împovăra. Purificarea de sine prin suferinţă e mai uşoară, mai uşoară, vă zic, decît soarta pe care le-o daţi multora dintre ei prin achitarea fără excepţie la tribunal. Nu faceţi decît să-i turnaţi criminalului cinism în suflet, să lăsaţi în el o întrebare ispititoare şi derîdere de toate. Nu credeţi? Derîdere de dumneavoastră înşivă, de judecata dumneavoastră, de justiţia întregii ţări! Îi turnaţi în suflet lipsa de credinţă în adevărul poporului, în adevărul lui Dumnezeu; îl lăsaţi derutat... Pleacă şi se gîndeşte: „Eh, aşa-i acum, nu mai există asprime. Să ştii că s-au deşteptat. Poate că le e frică. Înseamnă că şi data viitoare tot aşa are să fie. E de înţeles, dacă mă aflam într-o nevoie aşa de mare, n-aveam cum să nu fur“.

Şi chiar credeţi că scoţîndu-i pe toţi basma curată sau declarînd că „merită toată indulgenţa“ chiar le daţi o şansă să se îndrepte? S-o credeţi dumneavoastră că o să se îndrepte! Ce nevoie are? „Înseamnă că n-am fost vinovat deloc“, iată ce o să spună el în cele din urmă. Singuri îl împingeţi să tragă o asemenea concluzie. Mai grav e că subminaţi încrederea în lege şi în justiţia poporului.

Pînă de curînd am locuit cîţiva ani consecutiv în străinătate. Cînd am părăsit Rusia, noul sistem juridic de-abia se introducea. Citeam cu nesaţ, în ziarele noastre, tot ce se referea la activitatea tribunalelor. Şi mă uitam cu amărăciune la absenteiştii noştri din străinătate; mă uitam la copiii lor, care nu mai ştiu sau uită limba maternă. Mi-era clar că, prin însăşi forţa lucrurilor, o jumătate dintre ei se vor transforma în cele din urmă în emigranţi. Mă durea gîndul acesta: cîte forţe, cîţi oameni, poate dintre cei mai buni, pierdem, iar noi avem atîta nevoie de oameni! Dar, domnilor, ieşind uneori din sala de lectură, zău că mă împăcam fără să vreau cu absenteismul şi cu absenteiştii. Inima începea să mă doară. Citeşti că într-un loc a fost achitată o femeie care şi-a ucis bărbatul. Crima este clară, dovedită; ea recunoaşte singură; dar verdictul sună: „Nu, nu este vinovată“. În alt loc un tînăr sparge fişetul şi fură bani. „Eram foarte îndrăgostit“, cică, „trebuia să fac rost de bani ca să cîştig graţiile mîndruţei“. „Nu, nu-i vinovat.“ Şi măcar dacă aceste cazuri ar fi fost achitate din compasiune, din milă: problema e că nu înţelegeam motivele achitării, mă încurcam. Rămîneam cu o impresie confuză şi aproape jignitoare. În aceste minute nefaste mi se părea uneori că Rusia este un fel de mocirlă, de smîrc, pe care cineva s-a gîndit să zidească un palat. Pe deasupra solul pare tare, neted, precum pojghiţa de pe o fiertură de mazăre; dar calci şi te prăbuşeşti în abis. Îmi imputam foarte mult această descurajare; îmi dădea curaj gîndul că de la distanţă pot totuşi să mă înşel, că deocamdată şi eu sînt tot un absenteist, nu văd şi nu aud bine...

Însă am revenit în ţară de o bună bucată de vreme.

„Ajungă-vă, le e milă într-adevăr“ – aceasta-i problema! Să nu rîdeţi dacă îi acord asemenea importanţă. „Mila“ cel puţin explică ceva şi cumva, măcar ne scoate din întuneric; fără această explicaţie, nu ne rămîne decît nedumerirea, bezna în care trăieşte cine ştie ce nebun.

Un mujic îşi bate nevasta, o schilodeşte mulţi ani la rînd, îşi bate joc de ea mai ceva decît de un cîine. Disperată şi hotărîtă să se sinucidă, aproape înnebunită, femeia se duce la judecătoria ei sătească. Cei de-acolo o lasă să plece, mormăindu-i cu indiferenţă: „Să trăiţi în mai bună înţelegere“. Asta-i milă? Sînt cuvintele imbecile ale unui beţiv trezit după un chef, care de-abia îşi dă seama că stai în faţa lui, care dă din mînă prosteşte şi fără rost spre tine, ca să nu-l deranjezi, care încă nu-şi poate mişca limba-n gură şi încă mai are în cap ameţeală şi sminteală.

De altminteri, istoria acestei femei este cunoscută, e foarte recentă. A putut fi citită în toate ziarele şi, poate, publicul şi-o mai aminteşte. Pur şi simplu, din pricina bătăilor pe care le îndura de la soţul ei, femeia s-a spînzurat; soţul a fost judecat şi i s-au acordat circumstanţe atenuante. Mult timp mi s-au năzărit toate împrejurările acestui caz, şi acum mi se mai năzar.

Îmi tot imaginam înfăţişarea bărbatului: s-a spus că este înalt, foarte robust, puternic, blond. Aş adăuga şi că are părul rar. Trupul îi e alb, puhav, mişcările încete şi pline de importanţă, privirea concentrată; vorbeşte puţin şi rar, lasă cuvintele să-i scape ca şi cum ar fi mărgăritare scumpe şi el este primul care le preţuieşte mai mult decît alţii. Martorii au declarat că era crud din fire: prindea cîte-o găină şi o spînzura de gheare, cu capul în jos, aşa, ca să-şi facă o plăcere; asta îl distra: o excelentă trăsătură de caracter! Cîţiva ani la rînd şi-a bătut nevasta cu ce nimerea, cu frînghii, cu ciomege. Scoate din cuie o scîndură din duşumea, îi bagă picioarele în adîncitură, împinge scîndura la loc, imobilizînd picioarele femeii, şi o bate, o bate. Cred că nici el nu ştia de ce o bate; probabil că din aceleaşi motive pentru care spînzura găina cu capul în jos. De asemenea, o chinuia cu foamea, cîte trei zile nu-i dădea pîine. Pune pîinea pe poliţă, o cheamă şi-i spune: „Să nu îndrăzneşti să te-atingi de ea, e pîinea mea!“. Şi aceasta este o trăsătură extrem de caracteristică! Cu copilul ei de zece ani, femeia cerşea pe la vecini: dacă le dădea cineva un codru de pîine, mîncau, dacă nu, stăteau flămînzi. O ţinea din scurt cu munca; ea făcea totul neabătut, fără o vorbă, speriată şi în cele din urmă aproape că se smintise. Îmi imaginez şi înfăţişarea ei: probabil că era o femeie foarte scundă, foarte slabă, ca un ţîr. Se întîmplă uneori că bărbaţii foarte robuşti, cu trupul alb şi puhav, se însoară cu femei foarte scunde şi slabe (am observat chiar că sînt înclinaţi spre o asemenea alegere), şi ţi se pare ciudat să-i vezi stînd sau mergînd alături. Mi se pare că dacă ar fi lăsat-o gravidă în ultimul timp, aceasta ar fi fost trăsătura cea mai caracteristică şi mai necesară pentru completarea tabloului, altfel parcă ar lipsi ceva. Aţi văzut vreodată cum îşi bate mujicul nevasta? Eu am văzut. Începe cu o frînghie sau cu o curea. Viaţa ţăranilor e lipsită de plăceri estetice: de muzică, teatre, reviste; fireşte, acestea trebuie compensate cu ceva. Legîndu-şi nevasta sau prinzîndu-i picioarele în crăpătura duşumelei, mujicul nostru începea probabil s-o bată metodic, cu sînge rece, chiar somnoros, cu lovituri ritmice, neascultînd ţipetele şi rugăminţile, adică, de fapt, ascultîndu-le, ascultîndu-le cu desfătare, altfel ce plăcere ar mai avea de pe urma bătăii? Ştiţi, domnilor, că oamenii se nasc în condiţii diferite; chiar nu credeţi că, în alte condiţii, această femeie ar fi putut fi vreo Julieta sau Beatrice din Shakespeare, vreo Gretchen din Faust? Nu spun că a fost (ar fi foarte ridicol să susţin aşa ceva), dar se poate să fi existat în germene şi la ea ceva nobil în suflet, poate nu mai puţin decît la pătura nobiliară: o inimă iubitoare, poate sublimă, o fire plină de cea mai originală frumuseţe. Fie şi numai faptul că a amînat atîta să-şi curme zilele o pune într-o lumină blîndă, sfioasă, răbdătoare, iubitoare. Şi iată, această Beatrice sau Gretchen este bătută, este bătută ca un cîine! Loviturile se înteţesc, devin mai şfichiuitoare, mai numeroase; el începe să se înfierbînte, să prindă gust. Iată-l că s-a sălbăticit de tot, lucru pe care îl ştie şi singur cu satisfacţie. Ţipetele animalice ale muceniţei îl ameţesc precum vinul: „Picioarele o să ţi le spăl şi apa am s-o beau“, strigă Beatrice cu voce neomenească, apoi rămîne în cele din urmă fără glas, încetează să mai ţipe şi doar geme cumva sălbatic, răsuflarea i se taie clipă de clipă, iar loviturile devin acum şi mai dese, şi mai apăsate... Deodată el aruncă cureaua cît colo, ca un smintit pune mîna pe un ciomag, pe un retevei, la nimereală, îl rupe din trei lovituri pe spinarea ei şi basta! Se retrage, se aşază la masă, oftează şi începe să bea cvas. Fetiţa, micuţa lor fiică (doar aveau şi o fetiţă!) tremură în colţul ei de pe cuptor, se ascunde: a auzit cum striga mama ei. El pleacă. Spre ziuă, mama îşi vine în fire, se ridică oftînd şi gemînd la fiecare mişcare, se duce să mulgă vaca, se tîrăşte după apă, la muncă.

Iar el, plecînd, cu vocea lui metodică, înceată şi semeaţă, îi spune: „Să nu îndrăzneşti să mănînci pîinea asta, e a mea“.

Spre sfîrşit, ajunsese să-i placă s-o spînzure şi pe ea de picioare, aşa cum făcea cu găina. Probabil că o spînzura şi se dădea deoparte, se aşeza la masă, înfuleca nişte caşă, apoi iar punea mîna pe curea şi o bătea aşa cum era, atîrnată cu picioarele în sus... Iar fetiţa tremura întruna, ghemuită pe cuptor, arunca spre maică-sa priviri sălbatice, după care se ascundea din nou.

Femeia s-a spînzurat într-o dimineaţă de mai, cînd va fi fost o zi senină de primăvară. Consătenii o văzuseră în ajun stîlcită în bătaie, înnebunită de tot. Înainte de moarte, se dusese la judecătoria de plasă, unde i se mormăise: „Să trăiţi în mai bună înţelegere“.

Cînd şi-a pus gîtul în ştreang şi a început să horcăie, fetiţa a ţipat din ungherul ei: „Mamă, de ce te spînzuri?“. Apoi s-a apropiat cu sfială, a strigat-o, a privit-o cu sălbăticie şi de cîteva ori a tot ieşit din ungher ca să se uite la ea, pînă cînd s-a întors taică-său.

Şi iată-l în faţa tribunalului: semeţ, puhav, concentrat; nu recunoaşte nimic: „Am trăit în bună înţelegere“, presară el cuvinte rare, preţioase precum mărgăritarele. Juraţii ies şi, „după o scurtă dezbatere“, rostesc verdictul: „E vinovat, dar cu circumstanţe atenuante“.

Reţineţi că fetiţa a depus mărturie împotriva tatălui ei. A povestit tot, impresionîndu-i pînă la lacrimi pe cei prezenţi. Dacă n-ar fi avut parte de „indulgenţa“ juraţilor, el ar fi fost deportat în Siberia. Dar cu „indulgenţă“ nu va avea de stat decît opt luni în puşcărie, apoi se va întoarce acasă şi va cere să i se încredinţeze spre creştere fetiţa, care a depus mărturie împotriva lui, de dragul maică-sii. Iar va avea pe cine spînzura de picioare.

„Circumstanţe atenuante!“ Şi doar această sentinţă a fost dată în cunoştinţă de cauză. Ştiau doar ce-l aşteaptă pe copil. Cui, la ce bun indulgenţa? Te simţi parcă într-un vîrtej; te-a luat pe sus şi te roteşte, te tot roteşte.

Staţi puţin, vă voi mai spune o anecdotă.

Cîndva, încă înainte de noua procedură judiciară (de altfel, cu puţin timp înainte de introducerea ei), am citit în ziarele noastre un caz: o mamă îşi ducea în braţe copilaşul de un an sau de paisprezece luni. La această vîrstă copiilor le ies dinţii, se îmbolnăvesc, plîng şi se chinuiesc grozav. I s-a urît mamei de copil, poate şi treburi va fi avut multe, dar trebuia să-l care după ea şi să-i audă plînsetul sfîşietor. S-a înciudat. La drept vorbind, pentru aşa ceva merită să baţi un copil atît de mic? Ţi-e milă să-l baţi şi ce pricepe el? Doar e atît de neajutorat, viaţa lui atîrnă de un firicel de aţă... Dacă-l baţi, tot nu se potoleşte: se îneacă în lacrimile lui şi tot pe tine te cuprinde cu mînuţele, tot pe tine începe să te sărute şi plînge, plînge. Dar femeia nu l-a bătut. În cameră avea un samovar care dăduse în clocot. A pus mîna copilului chiar sub robinet şi a dat drumul jetului de apă clocotită. I-a ţinut mînuţa sub jet vreo zece secunde.

Cazul e real, am citit despre el. Dar imaginaţi-vă că s-ar fi întîmplat acum şi femeia ar fi fost citată la tribunal. Juraţii se retrag şi „după o scurtă deliberare“ dau verdictul: „Merită să i se acorde toate circumstanţele atenuante“.

Da, imaginaţi-vă scena; în orice caz, pe mame le invit să şi-o închipuie. Probabil că avocatul ar fi scăldat-o:

— Domnilor juraţi, desigur, acest caz nu poate fi numit întru totul uman, dar luaţi-l în întregul lui, imaginaţi-vă mediul, situaţia. Această femeie este sărmană, toate grijile casei sînt pe umerii ei, îndură neplăceri. Nici măcar bani să-şi tocmească o dădacă nu a avut. Fireşte că într-un moment cînd furia provocată de mediul devorator, ca să zicem aşa, pătrunde în om, este firesc, deci, domnilor juraţi, că femeia i-a pus pruncului mînuţa sub robinetul samovarului... aşa că... şi...

O, desigur, înţeleg întreaga utilitate şi înălţimea titlului de avocat, respectat de toată lumea. Dar uneori e imposibil să nu privim lucrurile din alt punct de vedere, care, sînt şi eu de acord, este uşuratic şi involuntar: totuşi, ce meserie de ocnaş e avocatura, îţi zici, omul o scaldă, linguşeşte, minte împotriva conştiinţei lui, împotriva propriilor lui convingeri, împotriva oricărei morale, împotriva a tot ce-i omenesc! Nu, într-adevăr nu ia banii degeaba!

— Da’ de unde! exclamă deodată vocea caustică de adineaori. N-aţi spus decît neghiobii, la mijloc nu-i decît fantezia dumneavoastră. Juraţii n-au dat niciodată un asemenea verdict. Avocatul n-a scăldat-o niciodată. Toate sînt exagerări.

Dar soţia, spînzurată cu picioarele în sus precum găina, dar „aceasta-i pîinea mea, să nu-ndrăzneşti s-o mănînci“, dar fetiţa tremurînd pe cuptor, care ascultă timp de-o jumătate de oră ţipetele mamei, dar „mamă, de ce te spînzuri?“ – nu sînt oare acelaşi lucru ca şi mînuţa ţinută sub jetul de apă clocotită? Doar sînt aproape acelaşi lucru!

„Înapoiere, mărginire, fie-vă milă, mediul“, pleda avocatul în favoarea mujicului. Păi sînt milioane de mujici care trăiesc aşa şi totuşi nu-şi spînzură nevestele de picioare! Pînă la urmă, trebuie să existe o limită... Pe de altă parte, se prea poate ca şi un om cultivat să spînzure pe cineva. Ajungă-vă, domnilor avocaţi, s-o tot scăldaţi cu „mediul“ dumneavoastră.

18 Noul sistem juridic, care se baza pe curţile cu juri, a fost introdus în anul 1864.

19 Iobagii au fost dezrobiţi în Rusia în anul 1861.

IV. Ceva personal

De cîteva ori am fost solicitat să-mi scriu amintirile literare. Nu ştiu dacă le voi scrie, de fapt şi memoria mi-e slabă; amintirile mă întristează şi, în general, nu-mi place să-mi amintesc. Dar cîteva episoade ale activităţii mele literare îmi apar, fără voie, cu o extremă claritate, în pofida slabei mele memorii. Iată, de pildă, o anecdotă.

Într-o dimineaţă de primăvară, am trecut pe la răposatul Egor Petrovici Kovaliovski20. Îi plăcea foarte mult romanul meu Crimă şi pedeapsă, care apăruse pe atunci în Russki vestnik [Mesagerul rus]. Mi l-a lăudat cu însufleţire şi mi-a transmis opinia, preţioasă pentru mine, a unei persoane pe care nu o pot numi aici. Între timp, în cameră au intrat unul după altul editorii a două reviste. Una dintre aceste reviste şi-a căpătat ulterior un număr de abonaţi nemaiauzit la noi printre publicaţiile lunare; dar pe-atunci se afla de-abia la început. Cealaltă revistă, dimpotrivă, îşi încheia deja existenţa remarcabilă, care influenţase foarte mult literatura noastră şi publicul; dar atunci, în acea dimineaţă, editorul ei încă nu ştia că revista lui e atît de aproape de ultimul liman. Deci, cu acest al doilea editor m-am retras în altă cameră şi am rămas între patru ochi.

Fără să-i dau numele, voi spune doar că prima mea întîlnire cu el a fost foarte caldă, dintre cele neobişnuite, veşnic memorabilă pentru mine. Poate şi-o mai aminteşte şi el. Pe atunci încă nu era editor. Apoi au survenit multe neînţelegeri. După întoarcerea mea din Siberia ne întîlneam foarte rar, dar o dată, în treacăt, mi-a spus un cuvînt extrem de călduros şi, cu un pretext oarecare, mi-a atras atenţia asupra unor versuri, cele mai bune din cîte a scris vreodată. Mai adaug că la înfăţişare şi deprinderi nimeni nu semăna mai puţin ca el a poet, ba încă şi a poet „damnat“. Însă este unul dintre poeţii noştri cei mai pasionaţi, mai sumbri şi mai „damnaţi“.

— Ei bine, am scris rău despre dumneavoastră, îmi spuse el (adică în revista lui, despre Crimă şi pedeapsă).

— Ştiu.

— Dar ştiţi de ce?

— Din principiu, probabil.

— Pentru Cernîşevski21.

Am încremenit de uimire.

— N.N., care a scris articolul critic, continuă editorul, mi-a spus aşa: „Romanul lui e bun, dar întrucît acum doi ani, într-o nuvelă, nu i-a fost ruşine să-şi bată joc de nefericitul aflat în deportare şi l-a caricaturizat, eu o să-i vorbesc romanul de rău“.

— Ah, e vorba tot de bîrfa stupidă despre Crocodilul22? exclamai eu, înţelegînd. Chiar îi daţi crezare? Dumneavoastră înşivă aţi citit nuvela mea Crocodilul?

— Nu, nu am citit-o.

— Păi e-o bîrfă, bîrfa cea mai ordinară din cîte pot exista. Doar trebuie să ai inteligenţa şi simţul poetic al lui Bulgarin23 ca, în acest fleac, în această nuvelă comică, să citeşti printre rînduri o asemenea alegorie „civică“, ba încă la adresa lui Cernîşevski! Dacă aţi şti ce stupidă este această interpretare forţată! De altminteri, niciodată n-o să-mi iert faptul că acum doi ani nu am protestat împotriva acestei mîrşave calomnii, de îndată ce a fost scornită!

Această discuţie a mea cu editorul revistei, stinse de-acum de mult, a avut loc acum vreo şapte ani şi pînă în ziua de astăzi tot nu am protestat împotriva „clevetelii“, ba am neglijat, ba „nu am avut timp“. Însă această josnicie, care mi s-a atribuit, a rămas în amintirile unor persoane drept un fapt neîndoielnic, a avut circulaţie în cercurile literare, a ajuns şi la cunoştinţa publicului şi mi-a adus deseori neplăceri. E cazul să spun despre ea măcar un cuvînt, mai ales că acum este momentul potrivit să dezmint, ce-i drept fără argumente, calomnia, care, şi ea, a fost în cel mai înalt grad lipsită de argumente. Prin îndelungata mea tăcere şi prin neglijenţă, pînă acum parcă am confirmat-o.

Pentru prima dată m-am întîlnit cu Nikolai Gavrilovici Cernîşevski în cincizeci şi nouă, chiar în primul an de după întoarcerea mea din Siberia, nu-mi mai aduc aminte unde şi cînd. Apoi ne întîlneam uneori, dar foarte rar, discutam, dar foarte puţin. De altfel, ne strîngeam mîinile întotdeauna. Herzen mi-a spus că Cernîşevski i-a făcut o impresie neplăcută, adică prin înfăţişarea exterioară, prin maniere. Mie înfăţişarea şi manierele lui Cernîşevski îmi plăceau.

Într-o dimineaţă, la uşa apartamentului meu, pe clanţă, am găsit una dintre cele mai remarcabile proclamaţii care apăreau pe atunci; şi apăreau destule. Se numea Către tînăra generaţie. Era imposibil de imaginat ceva mai absurd şi mai stupid. Conţinutul era scandalos, forma – cea mai ridicolă cu putinţă, de parcă numai un criminal dintre oamenii aceia le-ar fi scornit, ca să-i ducă tot pe ei la pierzanie. În ziua aceea mi s-a făcut grozav de ciudă şi m-am simţit foarte trist. Pe atunci totul era încă inedit şi atît de aproape, încît era încă dificil şi să-ţi dai întru totul seama ce fel de oameni sînt aceia. Era dificil pentru că nu-ţi venea să crezi că sub toată această harababură se ascunde un asemenea fleac. Nu mă refer la mişcarea de atunci, în totalitate, numai la oameni mă refer. Cît despre mişcare, ea a fost un fenomen apăsător, dureros, dar funest prin continuitatea lui istorică şi va avea parte de o pagină serioasă în perioada petersburgheză a istoriei noastre. De fapt, se pare că această pagină e departe încă de a fi fost scrisă în întregime.

Aşa că eu, care, în inima şi în sufletul meu, de mult nu eram de acord nici cu aceşti oameni, nici cu sensul mişcării lor, m-am simţit deodată înciudat şi parcă jenat de lipsa lor de abilitate: „De ce le iese atît de stupid şi neîndemînatic?“ Şi ce mă privea asta pe mine? Dar nu de eşecul lor îmi părea rău. Propriu-zis, nu cunoşteam pe nici unul dintre cei care distribuiseră proclamaţia; nu cunosc nici acum vreunul; eram, însă, întristat deoarece fenomenul respectiv nu mi-l reprezentam ca pe o năzbîtie singulară, idioată a unor persoane care nu mă priveau. Mă copleşea un lucru: nivelul de cultură, de educaţie şi de cunoaştere măcar cît de cît a realităţii era îngrozitor de deprimant. Deşi locuiam deja de trei ani la Petersburg şi fusesem atent la unele fenomene, proclamaţia din dimineaţa aceea parcă mă zguduise, părea pentru mine un fel de nouă revelaţie neaşteptată: pînă în ziua aceea nu bănuisem o asemenea nimicnicie! Mă speria tocmai halul acela de nimicnicie. Spre seară mi-a trecut brusc prin minte să mă duc la Cernîşevski. Pînă atunci nu mai fusesem la el, nici el nu mă vizitase vreodată.

Îmi aduc aminte că era cam ora cinci după-amiază. L-am găsit pe Nikolai Gavrilovici singur, nici un servitor nu era acasă, aşa că mi-a deschis chiar el uşa. M-a întîmpinat extrem de afabil şi m-a invitat în cabinet.

— Nikolai Gavrilovici, ce-i asta? l-am întrebat eu, scoţînd proclamaţia.

El a luat-o ca pe un lucru total necunoscut şi a citit-o. N-avea decît vreo zece rînduri.

— Şi ce-i cu asta? m-a întrebat el zîmbind uşor.

— Oare chiar sînt atît de proşti şi de ridicoli? Oare chiar nu pot fi opriţi, chiar nu se poate pune capăt acestei ticăloşii?

Mi-a răspuns extrem de serios şi convingător:

— Chiar presupuneţi că sînt solidar cu ei şi credeţi că am putut lua partea la redactarea acestei fiţuici?

— Tocmai că nu am presupus, i-am răspuns eu, şi chiar cred că ar fi inutil să vă asigur de asta. Dar, în orice caz, trebuie opriţi cu orice preţ. Cuvîntul dumneavoastră are greutate pentru ei, le e frică de opinia dumneavoastră.

— Nu cunosc pe nici unul dintre ei.

— Şi de asta sînt sigur. Dar nu e deloc necesar să-i cunoaşteţi şi să vorbiţi personal cu ei. E de-ajuns să declaraţi undeva că-i blamaţi şi ei vor afla.

— Poate că nu va avea nici un efect. La o adică, şi aceste fenomene, ca nişte fapte colaterale, sînt inevitabile.

— Totuşi, fac rău tuturor, în toate privinţele.

În acest moment a sunat la uşă un alt musafir, nu-mi mai amintesc cine. Am plecat. Consider de datoria mea să fac observaţia că am vorbit sincer cu Cernîşevski şi credeam întru totul, aşa cum cred şi acum, că nu era „solidar“ cu aceşti propagandişti. Mi s-a părut că lui Nikolai Gavrilovici nu i-a displăcut vizita mea; peste cîteva zile mi-a confirmat acest lucru, trecînd el însuşi pe la mine. A stat la mine cam o oră şi, recunosc, arareori am întîlnit un om mai delicat şi voios, aşa că tot atunci m-am mirat de unele păreri despre firea lui, care, pasămite, ar fi fost aspră şi necomunicativă. Mi-era clar că vrea să mă cunoască mai bine, ceea ce mi-a făcut plăcere, cum îmi aduc aminte. Apoi am fost la el încă o dată, mi-a mai făcut şi el o vizită. Curînd, din anumite pricini, m-am mutat la Moscova, unde am locuit vreo nouă luni. Astfel, relaţia noastră, aflată abia la început, s-a curmat. Apoi au urmat arestarea lui Cernîşevski şi deportarea lui. Niciodată n-am putut afla nimic despre dosarul lui penal; nu ştiu nici acum nimic.

Peste vreun an şi jumătate, mi-a trecut prin cap să scriu un basm fantastic, un fel de imitaţie a nuvelei Nasul de Gogol. Nu mai încercasem vreodată să scriu în genul fantastic. Era o ştrengărie pur literară, numai de dragul rîsului. Se iviseră, totuşi, cîteva situaţii comice, pe care voiam să le dezvolt. Deşi nu merită, voi relata subiectul, ca să fie clar ce concluzii s-au tras din el. Atunci, la Petersburg, în Pasaj, un neamţ arăta un crocodil şi lua taxă de la vizitatori. Un funcţionar din Petersburg, înaintea unei călătorii în străinătate, împreună cu soţia şi cu prietenul său la cataramă se duce la Pasaj şi, printre altele, toţi intră să vadă crocodilul. Funcţionarul face parte din categoria mijlocie, dar dintre cei care au o oarecare situaţie independentă; e încă tînăr, dar devorat de orgoliu; e în primul rînd un prost, precum neuitatul maior Kovaliov24, care şi-a pierdut nasul. E ridicol de sigur în privinţa marilor sale calităţi; semidoct fiind, mai că nu se consideră un geniu, la departamentul său e luat drept un om de nimic şi se simte mereu jignit din pricina lipsei generale de atenţie. Parcă răzbunîndu-se pentru asta, îşi muştruluieşte şi îşi tiranizează prietenul lipsit de caracter, împăunîndu-se faţă de acesta cu inteligenţa sa. Prietenul îl urăşte, dar suportă totul pentru că, în taină, îi place soţia acestuia. În Pasaj, în timp ce doamna, tinerică şi frumuşică, de tip pur petersburghez, o cochetă prostuţă de condiţie mijlocie, se uită cu nesaţ la maimuţele care erau arătate odată cu crocodilul, genialul ei soţ l-a iritat cumva pe crocodil, care pînă atunci zăcuse somnoros ca un buştean: fiara cască deodată botul şi-l înghite întreg, fără să mai lase nimic. Curînd se descoperă că marele om n-a suferit nici o vătămare din pricina înghiţirii; dimpotrivă, mînat de încăpăţînarea care îl caracterizează, declară din crocodil că se simte foarte bine stînd acolo. Prietenul şi soţia pleacă pentru a face intervenţii la conducere în vederea eliberării lui. Dar pentru ca marele om să fie scos, era necesar să fie ucis şi spintecat crocodilul; desigur, mai trebuiau despăgubiţi neamţul-proprietar şi nedespărţita sa Mutter. Mai întîi neamţul e revoltat şi disperat, de teamă că crocodilul, care l-a înghiţit pe „ganz funcţionar“, riscă să moară; dar curînd îşi dă seama că membrul înghiţit al administraţiei petersburgheze, mai ales că a rămas în viaţă, îi poate asigura cîştiguri extrem de mari prin toată Europa. Cere pentru crocodil o sumă imensă şi, pe deasupra, pretinde gradul de colonel rus. Pe de altă parte, conducerea se vede pusă într-o mare dificultate, cazul fiind prea insolit pentru minister şi lipsit cu totul de precedente asemănătoare. „Dacă am avea un exemplu cît de mic de mai înainte, am putea acţiona, altfel e dificil.“ De asemenea, îl suspectează pe funcţionar că s-a băgat în crocodil ca urmare a unor tendinţe interzise, liberale. Între timp, consoarta a început să-şi spună că situaţia ei „ca de văduvă“ nu este lipsită de interes. Soţul ei înghiţit îi declară irevocabil prietenului său că pentru el e incomparabil mai bine să rămînă în crocodil decît la serviciu, căci acum, fără să vrea, va atrage atenţia asupra sa, ceea ce mai înainte nu izbutise niciodată. Insistă ca soţia sa să organizeze serate, la care să fie adus şi el, într-o ladă, cu crocodil cu tot. E sigur că la aceste serate se vor repezi să vină tot Petersburgul şi toţi demnitarii de stat, ca să vadă noul fenomen. Din situaţia aceasta are intenţia să cîştige: „Voi spune adevărul şi voi da recomandaţii; bărbaţilor de stat le voi da sfaturi, în faţa miniştrilor îmi voi arăta capacităţile“, spune el, considerîndu-se parcă de pe altă lume şi avînd deja dreptul de a da sfaturi şi de a rosti sentinţe. La întrebarea prudentă, dar perfidă a prietenului: „Ce-ar fi dacă, printr-un proces neaşteptat, la care, de altfel, se poate aştepta, va fi digerat şi se va transforma în ceva la care nu se aşteaptă?“, marele om răspunde că s-a şi gîndit la asta; dar se va împotrivi cu indignare acestui fenomen întru totul posibil după legile naturii. Totuşi, consoarta nu acceptă să dea serate cu acest scop, deşi îi place ideea: „Cum să-mi fie adus soţul într-o ladă?“ se întreabă ea. Pe deasupra, situaţia „ca de văduvă“ îi place din ce în ce mai mult. Îi prinde gustul; i se arată bunăvoinţă. Vine şeful soţului ei şi joacă o partidă de cărţi cu ea... Iată prima parte a acestei povestiri caraghioase, care a rămas neterminată. Cîndva o voi termina neapărat, deşi uitasem de ea şi a trebuit s-o recitesc ca să mi-o amintesc.

Totuşi, iată ce s-a făcut din această scriere măruntă. De îndată ce, în 1865, povestirea a apărut în revista Epoha25 [Epoca], Golos a şi inserat o observaţie ciudată într-un foileton. Nu mi-o amintesc ad litteram, mi-ar fi şi greu să mă documentez, dar sensul era cam următorul: „Degeaba, pasămite, autorul Crocodilului a pornit pe calea aceasta; nu va avea parte nici de cinste, nici de profitul la care se aşteaptă“ etc. etc. Urmau cîteva cuvinte dintre cele mai usturătoare, mai nebuloase şi mai ostile. Le-am citit în fugă, n-am înţeles nimic, am văzut doar că au mult venin în ele, dar nu ştiam de ce. Se înţelege că, în sine, această nebuloasă recenzie în foileton nu-mi putea dăuna cu nimic; nici un cititor nu ar fi înţeles-o, de fapt, ca şi mine; deodată, peste o săptămînă, N.N. Strahov26 îmi spune: „Ştiţi ce se crede acolo? Toţi sînt convinşi că Crocodilul dumneavoastră este o alegorie, o istorie a deportării lui Cernîşevski, şi că aţi vrut să-l prezentaţi şi să-l ridiculizaţi pe Cernîşevski“. Deşi m-am mirat, nu m-am alarmat prea tare; parcă puţine asemenea supoziţii există? Opinia aceasta mi s-a părut prea singulară şi forţată ca să aibă succes, aşa că am considerat că n-are deloc rost să protestez. Nu mi-o voi ierta niciodată, căci s-a consolidat şi a avut succes. Calomniez, il en restera toujours quelque chose27.

De altminteri, şi acum sînt convins că n-a fost la mijloc nici o defăimare; de ce şi pentru ce să fi fost? În literatură, nu m-am certat mai cu nimeni, în orice caz nu m-am certat foarte tare. Acum, în acest moment, în cei douăzeci şi şapte de ani ai activităţii mele literare, este de-abia a doua oară cînd vorbesc despre propria mea persoană. Pur şi simplu, la mijloc a fost o tîmpenie, o tîmpenie sumbră, suspicioasă, strecurată în capul unuia dintre cei cu „orientare“. Sînt sigur că acest cap mult-gînditor este şi acum sigur că nu a greşit şi că eu l-am persiflat într-adevăr pe bietul Cernîşevski. Chiar sînt convins că nu voi putea schimba în favoarea mea părerea lui, oricîte explicaţii şi scuze aş oferi. Tocmai de aceea capul e mult-gînditor. (Desigur, nu la Andrei Aleksandrovici28 mă refer; în calitate de redactor şi editor al ziarului său, în această privinţă, ca întotdeauna, nu are nici un amestec.)

Dar în ce constă alegoria? Desigur, crocodilul reprezintă Siberia; funcţionarul înfumurat şi uşuratic este Cernîşevski. A nimerit în crocodil şi nutreşte speranţa de a da învăţături întregii lumi. Prietenul său lipsit de caracter, cu care se poartă ca un despot, îi reprezintă pe toţi prietenii de aici ai lui Cernîşevski. Frumuşica, dar prostuţa soţie a funcţionarului, care se bucură de situaţia ei „ca de văduvă“ este... Dar aici murdăria devine deja atît de mare, încît nu vreau să mă pătez continuînd explicaţia alegoriei. (Or, ea s-a consolidat şi poate tocmai ultima aluzie s-a consolidat; am dovezi incontestabile.)

Deci, s-a presupus că eu, fost deportat şi ocnaş, m-am bucurat de deportarea altui „nenorocit“; mai mult chiar, cu această ocazie, pasămite, am scris un pamflet plin de bucurie. Dar unde-s dovezile? În alegorie? Păi daţi-mi ce doriţi... Însemnările unui nebun29, oda Dumnezeu30, daţi-mi-l pe Iuri Miloslavski31, versurile lui Fet32, daţi-mi ce doriţi, şi eu mă angajez ca imediat, din primele zece rînduri indicate de dumneavoastră, să demonstrez că este o alegorie a războiului franco-prusac sau un pamflet la adresa actorului Gorbunov33, într-un cuvînt, la adresa oricui doriţi, numai să-mi daţi un nume. Amintiţi-vă cum în vechime, chiar la sfîrşitul anilor ’40, de pildă, cenzorii examinau manuscrisele şi panourile: nu exista rînd, nu exista punct, în care să nu se fi bănuit ceva, vreo alegorie. Mai bine s-ar demonstra cu ceva din viaţa mea că semăn a pamfletar răutăcios, lipsit de inimă şi că de la mine pot fi aşteptate asemenea alegorii.

Tocmai graba, tocmai precipitarea unor asemenea concluzii nedemonstrate ilustrează, dimpotrivă, un fel de infamie sufletească a acuzatorilor înşişi, grosolănia şi lipsa de umanitate a concepţiilor lor. Aici, nici naivitatea bănuielii nu este scuzabilă; şi ce? poţi fi infam la modul sincer, şi nimic mai mult.

Poate că îl voi fi urît personal pe Cernîşevski? Ca să previn această acuzaţie, am relatat cu bună intenţie, mai sus, scurta perioadă în care ne-am cunoscut şi am fost cordiali unul cu altul. Poate spune cineva că e prea puţin şi că am avut faţă de el o ură tăinuită. Atunci să-mi expună motivele acestei uri, dacă are ce expune. Nu au existat motive. Pe de altă parte, sînt convins că însuşi Cernîşevski, dacă o va citi vreodată, va confirma exactitatea modului în care am prezentat întîlnirea noastră. Dea Domnul să aibă posibilitatea s-o facă. Îmi doresc acest lucru la fel de fierbinte pe cît de sincer am regretat şi regret nenorocirea lui.

Poate că va fi fost vorba de ură din cauza convingerilor?

De ce? Cernîşevski nu m-a jignit niciodată cu convingerile lui. Poţi stima foarte mult un om, avînd convingeri radical diferite de ale lui. De data aceasta, pot vorbi, de altfel, mai cu temei şi chiar posed o mică dovadă. Într-unul din ultimele numere ale revistei Epoha, care pe atunci îşi înceta apariţia, poate chiar în ultimul, a fost tipărit un amplu articol critic despre „celebrul“ roman Ce-i de făcut34? al lui Cernîşevski. Articolul este remarcabil şi aparţine unui condei cunoscut. Şi ce? În articol se apreciază cum se cuvine inteligenţa şi talentul lui Cernîşevski. Romanul propriu-zis este comentat chiar cu multă căldură. Iar de inteligenţa lui admirabilă nu s-a îndoit nimeni niciodată. În articolul nostru nu se vorbea decît de particularităţile şi înclinaţiile acestei inteligenţe, dar seriozitatea articolului, în sine, era şi dovada stimei criticului nostru pentru calităţile autorului analizat. Acum fiţi de acord: dacă l-aş fi urît din pricina convingerilor, desigur că nu aş fi permis publicarea în revistă a unui articol în care se vorbea despre Cernîşevski cu stima cuvenită; în realitate, eu şi nu altcineva eram redactorul-şef al revistei Epoha.

Poate că am publicat caustica alegorie, sperînd să cîştig ceva en haut lieu35? Dar cînd şi cine poate spune despre mine că am încercat să cîştig sau că am cîştigat în acest sens în vreun lieu, deci că mi-aş fi vîndut condeiul? Chiar cred că autorul ipotezei nu s-a gîndit la aşa ceva, în pofida întregii sale naivităţi. De fapt, nici nu ar fi prins rădăcini în lumea literară, dacă acuzaţia ar fi constat doar în aceasta...

În ce priveşte posibilitatea de a fi acuzat că am scris alegoria-pamflet vizînd alte circumstanţe, familiale, ale lui Nikolai Gavrilovici, repet iarăşi că nici măcar nu vreau să ating acest aspect întru „desculparea“ mea, ca să nu mă murdăresc...

Regret foarte mult că de data aceasta am început să vorbesc despre mine însumi. Iată ce înseamnă să-ţi scrii memoriile literare; niciodată nu le voi scrie. Regret nespus că, fără îndoială, l-am plictisit pe cititor; dar scriu un jurnal, în parte un jurnal al propriilor mele impresii, şi tocmai zilele acestea am avut o impresie „literară“, care se referea indirect şi la această anecdotă uitată despre uitatul meu Crocodil.

Zilele acestea, unul dintre oamenii pe care îi stimez cel mai mult, a cărui părere o ţin la mare preţ, mi-a spus:

— Recent v-am citit articolul despre Mediu şi despre verdictele juraţilor noştri (Grajdanin, nr. 2). Sînt întru totul de acord cu dumneavoastră, dar articolul poate provoca confuzii neplăcute. S-ar putea crede că sînteţi pentru abolirea curţii cu juri şi pentru noi imixtiuni ale tutelei administrative...

Am rămas uimit şi îndurerat. Era vocea unui om obiectiv în cel mai înalt grad, aflat în afara oricăror partide şi „alegorii“ literare.

— Oare chiar e posibil să fie interpretat astfel articolul meu? După asta nu se mai poate vorbi despre nimic. Starea economică şi morală a poporului nostru după eliberarea de sub jugul iobăgiei este îngrozitoare. Fapte incontestabile şi alarmante în cel mai înalt grad sînt dovezi permanente. Decăderea moralităţii, chilipirul, ovreii-cîrciumari, hoţia şi tîlhăria ziua-n amiaza mare, toate sînt fapte incontestabile şi se înmulţesc, se înmulţesc. Şi ce se întîmplă? Dacă cineva, simţindu-şi spiritul şi inima îngrijorate, pune mîna pe condei şi scrie, ce-o să fie? Vor striga toţi că e adept al iobăgiei şi se pronunţă pentru reintroducerea ei?

— În tot cazul, trebuie să dorim ca poporul să aibă libertatea deplină de a ieşi singur din întristătoarea sa situaţie, fără nici un fel de tutelă sau reveniri la ceea ce a fost.

— Negreşit aşa este, şi chiar aceasta este ideea mea! Şi chiar dacă ar exista un declin al poporului (uneori, oamenii simpli, uitîndu-se la ei înşişi, spun acum pe alocuri: „Am slăbit, am slăbit!“), dacă, zic, ar avea loc o adevărată, incontestabilă, uriaşă decădere populară, o mare nenorocire, şi în cazul acesta poporul s-ar salva, ne-ar salva şi pe noi, cum i s-a mai întîmplat de nenumărate ori şi cum mărturiseşte toată istoria noastră. Iată ideea mea. Adică, ajunge cu imixtiunile!... Şi totuşi, cum îţi pot fi uneori înţelese şi răstălmăcite cuvintele! Se prea poate să te tot loveşti de alegorii!

20 Kovaliovski, Egor Petrovici (1811-1868), scriitor şi om politic, primul preşedinte al Fondului literar, al cărui secretar Dostoievski a fost ales în februarie 1863.

21 Cernîşevski, Nikolai Gavrilovici (1828-1889), cunoscut publicist, scriitor şi critic literar.

22 Titlul complet al povestirii este Crocodilul, un eveniment neobişnuit sau pasajul din Pasaj.

23 Bulgarin, Faddei Venediktovici (1789-1859), scriitor şi ziarist, colaborator al poliţiei secrete.

24 Este vorba de personajul principal al nuvelei Nasul de Gogol.

25 Revista Epoha era editată de Mihail Mihailovici, fratele scriitorului.

26 Strahov, Nikolai Nikolaevici (1828-1896), filosof şi critic de orientare slavofilă.

27 *Calomniaţi, întotdeauna va rămîne ceva (fr.).

28 Este vorba de Andrei Aleksandrovici Kraevski (1810-1889), editorul ziarului Golos, la care Dostoievski face frecvent trimiteri în Jurnal.

29 Nuvelă de Gogol.

30 Odă de Gavrila Romanovici Derjavin (1743-1816).

31 Roman de Mihail Zagoskin (1789-1852); titlul complet este Iuri Miloslavici, sau ruşii în anul 1612.

32 Fet, Afanasi Afanasievici (1820-1892), important poet rus.

33 Gorbunov, Ivan Feodorovici (1831-1895), actor celebru în epocă, povestitor şi scriitor, prieten şi corespondent al lui Dostoievski.

34 V. nota 21.

35  *În sferele înalte (fr.).