Stefan Zweig, Schachnovelle

© 2016 by Editura POLIROM, pentru prezenta traducere

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6198-5

ISBN PDF: 978-973-46-6199-2

ISBN print: 978-973-46-6176-3

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © thodonal88/Shutterstock.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Născut în familia unui industriaş înstărit, STEFAN ZWEIG (1881-1942) şi-a făcut studiile la Berlin şi la Viena. Călătoreşte mult încă din tinereţe (în Statele Unite, Franţa, Anglia, India), o cunoaşte pe prima sa soţie, Friederike von Winternitz, şi se stabileşte la Salzburg. Este foarte popular în cercurile artistice din întreaga Europă şi este prieten, printre alţii, cu Arthur Schnitzler, Sigmund Freud şi Richard Strauss. În 1930 este deja unul dintre cei mai traduşi scriitori austrieci în viaţă, iar povestirile şi biografiile lui devin bestselleruri aproape imediat după apariţie. Opera sa ajunge să fie tradusă în peste treizeci de limbi. Odată cu venirea la putere a lui Adolf Hitler, Zweig părăseşte Austria, stabilindu-se temporar în diverse locuri: Londra, Bath, New York şi, mai tîrziu, Rio şi Petrópolis, în Brazilia. A scris proză (Scrisoare de la o necunoscută, Frica – apărute la Editura Polirom în 2016 –, Amoc, Simţuri rătăcite, Suflete zbuciumate, Douăzeci şi patru de ore din viaţa unei femei), biografii (Maria Antoaneta, Maria Stuart, Triumful şi destinul tragic al lui Erasm din Rotterdam, Magellan) şi memorialistică (Lumea de ieri). În 1942, cînd se sinucide alături de cea de-a doua soţie, Lotte, în Petrópolis, Stefan Zweig este deja unul dintre scriitorii celebri ai lumii. Opera lui a inspirat filme de succes, precum The Grand Budapest Hotel (2014), cîştigător a patru premii Oscar şi cinci premii BAFTA.

Pe marele pachebot care urma să plece la miezul nopţii de la New York la Buenos Aires domneau obişnuitul zel şi forfota din ultimul ceas. Era îmbulzeală de lume venită să-şi însoţească prietenii, curieri cu telegrame şi şepci lăsate pe-o ureche ţâşneau prin saloane, strigând câte un nume, se cărau valize şi flori, copiii alergau curioşi în sus şi-n jos pe scări, în timp ce orchestra continua să cânte netulburată pe punte. Stăteam de vorbă cu un cunoscut pe puntea de promenadă, ceva mai deoparte de toată vânzoleala, când lângă noi scăpărară vreo două-trei lumini tăioase de bliţ – probabil că vreun personaj important mai fusese intervievat şi fotografiat în grabă de reporteri chiar înainte de plecare. Prietenul meu se uită într-acolo şi zâmbi.

— Aveţi o pasăre rară la bord, pe Czentovic.

Şi fiindcă se vedea limpede pe faţa mea că informaţia mă cam nedumerea, el adăugă, să mă lămurească:

— Mirko Czentovic, campionul mondial de şah. A străbătut cu turneele lui toată America, de la est la vest, şi acum se îndreaptă spre Argentina, către alte strălucite victorii.

Într-adevăr, mi-am adus aminte de tânărul campion mondial şi chiar de câteva amănunte legate de fulgerătoarea lui carieră. Prietenul meu, un cititor mai atent al ziarelor decât mine, reuşi să le completeze cu un şir întreg de anecdote. Cam cu un an în urmă, Czentovic se alăturase dintr-odată celor mai reputaţi maeştri în arta şahului, precum Alehin, Capablanca, Tartakover, Lasker sau Bogoliubov. Pătrunderea unui nume cu desăvârşire necunoscut în acea glorioasă breaslă nu mai stârnise asemenea senzaţie din 1922, de la apariţia lui Reshevsky, copilul-minune de şapte ani, la turneul de şah de la New York. Şi asta pentru că însuşirile intelectuale ale lui Czentovic nu păreau să prevestească nicidecum o asemenea carieră năucitoare. Curând a ieşit la iveală un secret, şi anume că maestrul de şah nu era în stare să scrie măcar o frază, în nici o limbă, fără greşeli de ortografie şi că „incultura lui era universală în orice domeniu“, cum îl lua în derâdere, mânios, unul dintre colegii scoşi din sărite. Când avea doisprezece ani, Czentovic, un fiu de barcagiu foarte sărac – slav din sudul Dunării, a cărui luntre fusese scufundată într-o noapte de un vapor încărcat cu cereale –, a fost luat de milă, după moartea tatălui, de preotul din satul acela răzleţ, care s-a străduit din răsputeri să-l ajute să recupereze tot ceea ce copilul leneş la vorbă, molâu şi cu frunte lătăreaţă nu era în stare să înveţe la şcoala din sat.

Dar toate încercările preotului au fost zadarnice. De fiecare dată Mirko se holba descumpănit la semnele care-i fuseseră explicate de sute de ori. Mintea lui înceată nu avea vlagă nici măcar cât să reţină cele mai simple lucruri. Chiar şi la paisprezece ani mai trebuia să se ajute de degete la socotit, iar cititul unei cărţi sau al unui ziar reprezenta în continuare un efort deosebit pentru băiatul ajuns deja la adolescenţă. Cu toate astea, nu se putea spune nicidecum că Mirko era răuvoitor sau îndărătnic. Făcea fără împotrivire tot ce i se cerea: căra apă, spărgea lemne, lucra la câmp, făcea curat în bucătărie şi îşi ducea la bun sfârşit toate treburile, chiar dacă încetineala lui era supărătoare. Dar ce-l necăjea cel mai mult pe bunul preot la băiatul acesta greu de cap era totala lui nepăsare. Nu făcea nimic fără să i se ceară clar, nu punea niciodată vreo întrebare, nu se juca cu alţi băieţi şi nu-şi căuta singur vreo îndeletnicire până nu i se spunea răspicat ce să facă. De cum îşi termina treburile în casă, Mirko se încăpăţâna să şadă degeaba în cameră, cu aceeaşi privire goală pe care o au oile ieşite la păscut, fără să-i pese câtuşi de puţin de ce se petrece în jurul lui. Seara, în timp ce preotul îşi juca obişnuitele trei partide de şah cu şeful de post, pufăind din luleaua lui ţărănească, băiatul cu păr blond şedea mut lângă ei şi pironea pe sub pleoapele grele tabla cu pătrate, cu un aer aparent adormit şi nepăsător.

Într-o seară de iarnă, când cei doi parteneri erau cufundaţi în jocul lor de fiecare zi, dinspre drum se auziră zurgălăii unei sănii care se apropia în goană. Un ţăran cu căciula pudrată de zăpadă intră în grabă, călcând apăsat, şi spuse că bătrâna lui mamă trage să moară şi că îl roagă pe preot să vină repede, ca să apuce să-i dea ultima împărtăşanie. Preotul îl urmă fără să stea pe gânduri. Şeful de post, care încă nu-şi golise paharul cu bere, şi-a mai aprins o pipă înainte să plece şi tocmai se pregătea să-şi tragă cizmele grele, când şi-a dat seama că Mirko nu-şi dezlipea privirea de la tabla de şah cu partida începută.

— Ei, vrei s-o termini tu? spuse el în glumă, încredinţat că adormitul acela n-ar fi în stare să mute cum trebuie nici măcar o piesă de pe tablă.

Băiatul îşi înălţă cu sfială privirile încremenite, apoi dădu din cap şi se aşeză pe locul preotului. După paisprezece mutări şeful de post a fost învins şi, în plus, a fost nevoit să admită că înfrângerea lui nu se datora nicidecum vreunei mutări neglijente, făcute din neatenţie. A doua partidă s-a încheiat la fel.

— Măgarul lui Balaam! a exclamat uluit preotul la întoarcere, explicându-i apoi şefului de post, mai puţin priceput într-ale Bibliei, că o asemenea minune s-ar mai fi petrecut cu vreo două mii de ani în urmă, când o fiinţă necuvântătoare găsise dintr-odată graiul înţelepciunii.

Deşi era o oră târzie, preotul nu s-a putut stăpâni să îl provoace la duel pe învăţăcelul lui semianalfabet. Mirko l-a bătut cu uşurinţă şi pe el. Juca răbdător, lent, netulburat, fără să-şi ridice măcar o dată fruntea lată de la tabla de şah. Însă jocul lui avea o siguranţă incontestabilă: în următoarele zile nici şeful de post, nici preotul n-au fost în stare să câştige măcar o singură partidă împotriva lui. Preotul, mai îndreptăţit decât oricine să judece cât de înapoiat e învăţăcelul său în orice altă privinţă, începuse să fie curios de-a binelea şi a vrut să vadă, printr-o verificare mai severă, până unde merge această unică şi neobişnuită înzestrare a lui. L-a dus pe Mirko la bărbierul din sat, ca să-i tundă părul zbârlit, de culoarea paiului, şi să-l facă oarecum mai prezentabil, iar apoi l-a luat cu sania până în orăşelul învecinat. Acolo, în cafeneaua din piaţa centrală, cunoştea un colţ al împătimiţilor de şah, cărora, din câte se dovedise, nici el nu le făcea faţă. Nu puţin s-au mirat obişnuiţii locului când preotul l-a împins în cafenea pe băiatul blond de cincisprezece ani, cu obraji rumeni, îmbrăcat cu un cojoc de oaie şi încălţat cu cizme grele, înalte, care a rămas fâstâcit într-un colţ, cu privirile plecate, până când a fost chemat la una dintre mesele de şah. Mirko a pierdut prima partidă, fiindcă nu văzuse niciodată la preot aşa-numita „apărare siciliană“. În a doua partidă a făcut remiză cu cel mai bun jucător de acolo. De la a treia şi a patra încolo, i-a bătut pe toţi la rând.

Ei bine, într-un orăşel slav de provincie din sud se întâmplă extrem de rar ceva palpitant, aşa că pentru notabilităţile adunate acolo prima înfăţişare a acestui campion venit de la ţară a devenit pe loc ceva senzaţional. Au hotărât într-un glas că băiatul-minune trebuia să rămână neapărat în oraş până a doua zi, ca să poată fi chemaţi şi ceilalţi membri ai clubului de şah – şi mai ales să poată fi înştiinţat la castel bătrânul conte Simczic, un fanatic al şahului. Preotul, care acum îşi privea protejatul cu un sentiment de mândrie cu totul nou, dar care totuşi nu voia ca bucuria descoperirii să-l împiedice de la îndatoririle slujbei de duminică, s-a învoit să-l lase pe Mirko acolo pentru încă o probă. Tânărul Czentovic a fost instalat la hotel, pe cheltuiala jucătorilor de şah, şi în seara aceea a văzut pentru prima oară în viaţa lui un closet cu apă. În după-amiaza duminicii următoare sala de şah era plină ochi. Mirko, şezând nemişcat patru ore la masa de şah, fără să scoată o vorbă sau măcar să-şi ridice privirea, i-a învins pe toţi jucătorii, unul după altul. La sfârşit s-a propus un simultan. A durat ceva vreme până când neiniţiatul a fost făcut să priceapă că într-un simultan trebuia să joace singur împotriva celorlalţi parteneri. Însă de-ndată ce a priceput despre ce era vorba, s-a adaptat rapid cerinţelor, a trecut încet de la o masă la alta, scârţâind din încălţările lui grele, şi până la urmă a câştigat şapte partide din opt.

Atunci au început consultări serioase. Cu toate că noul campion nu era tocmai unul de-al oraşului, patriotismul local se aprinsese şi ardea vioi. Poate că în sfârşit orăşelul a cărui existenţă abia dacă fusese sesizată până atunci de careva pe vreo hartă avea să-şi câştige pentru prima oară renumele de a fi dat lumii o celebritate! Un impresar pe nume Koller, care altminteri făcea rost de cântece şi cântăreţe pentru cabaretul garnizoanei, s-a oferit să-l ducă pe tânăr la Viena, unde urma să fie instruit aşa cum se cuvine în arta şahului de un excelent mic maestru pe care îl cunoştea el – asta dacă i se acopereau cheltuielile pe un an. Contele Simczic, care, în cei şaizeci de ani de când juca zilnic şah, nu întâlnise niciodată un adversar atât de straniu, a iscălit imediat pentru plata acelei sume. Din ziua aceea a început uluitoarea carieră a fiului de luntraş.

După o jumătate de an Mirko stăpânea toate tainele şahului, suferind totuşi, ce-i drept, de o mărginire ciudată, mult comentată şi ironizată mai târziu în cercurile specialiştilor. Czentovic nu reuşea niciodată să joace măcar o singură partidă în minte – sau „în orb“, cum spun cunoscătorii. Îi lipsea cu desăvârşire capacitatea de a aşeza tabla de şah în spaţiul nemărginit al imaginaţiei. El trebuia să aibă mereu în faţă, la îndemână, careul alb-negru cu cele şaizeci şi patru de pătrate şi treizeci şi două de piese. Chiar şi atunci când devenise vestit în întreaga lume, purta mereu la el un şah de buzunar, pentru ca ochii lui să vadă efectiv poziţia pieselor când voia să reconstituie partida unui maestru sau să rezolve o problemă de unul singur. Cusurul acesta, altfel neînsemnat, trăda lipsa forţei imaginative şi era dezbătut în cercuri restrânse cu aceeaşi însufleţire ca atunci când, printre muzicieni, un virtuoz sau un dirijor de frunte s-ar dovedi incapabil să interpreteze sau să dirijeze o piesă fără să aibă partitura deschisă în faţă. Însă această ciudăţenie n-a încetinit nicidecum uluitoarea ascensiune a lui Mirko. La şaptesprezece ani primise deja o duzină de premii, la optsprezece câştigase campionatul Ungariei şi la douăzeci era, în sfârşit, campion mondial. Cei mai temerari campioni, fiecare dintre ei depăşindu-l cu mult în înzestrare intelectuală, fantezie şi curaj, erau doborâţi de logica lui îndârjită şi rece, tot aşa cum Napoleon fusese învins de greoiul Kutuzov sau Hannibal, de Fabius Cunctator, despre care Titus Livius spune că în copilărie dăduse semne vădite de nepăsare şi imbecilitate. Aşa se face că în ilustra galerie a maeştrilor şahului, care reuneşte în rândurile ei cele mai felurite tipuri de superioritate intelectuală – filosofi, matematicieni, naturi apte de calcule, imaginative şi adesea creatoare –, a pătruns pentru prima oară un outsider al lumii spirituale, un băiat de ţăran greoi şi posac, de la care nici cei mai iscusiţi gazetari nu reuşiseră vreodată să scoată măcar o vorbă ce putea fi folosită în presă. Bineînţeles că zicerile cizelate, de care ziarele erau lipsite, au fost curând înlocuite din plin cu anecdote despre Czentovic. Căci în clipa când se ridica de la masa de şah, unde se vădea un maestru fără seamăn, Czentovic devenea iremediabil o figură grotescă, aproape comică: în ciuda costumului negru, festiv, a cravatei pompoase, împodobită cu un ac cu perlă cam bătător la ochi, şi a unghiilor lustruite, el rămânea prin atitudine şi purtări acelaşi băiat de ţară mărginit, care măturase odaia preotului din sat. Stângaci şi necioplit, dar fără să se sfiască de asta, el încerca, spre hazul şi supărarea colegilor de breaslă, să scoată cât mai mulţi bani din înzestrarea şi faima lui, cu o lăcomie meschină şi adesea chiar de cea mai joasă speţă. Călătorea din oraş în oraş, locuind mereu în cele mai ieftine hoteluri, juca în cele mai jalnice cluburi dacă i se dădea onorariul cerut, îngăduia să i se folosească imaginea în reclame pentru săpun şi, fără să-i pese de batjocura concurenţilor lui, care ştiau prea bine că nu era în stare să scrie corect trei propoziţii, şi-a pus numele pe o Filosofie a şahului, pe care o scrisese de fapt un student din Galiţia, pentru un editor priceput în afaceri. Ca toţi oamenii de neclintit într-ale lor, Czentovic nu avea câtuşi de puţin simţul ridicolului. După victoria la campionatul mondial, se credea cel mai important om din lume, iar conştiinţa faptului că-i învinsese, pe propriul lor câmp de luptă, pe toţi acei oameni deştepţi, intelectuali, străluciţi vorbitori şi meşteri ai scrisului, dar mai ales certitudinea că el câştiga mai mult decât ei, i-au transformat nesiguranţa de la început într-o mândrie rece, afişată cel mai adesea fără tact.

— Dar cum să nu ameţească un succes atât de rapid un cap atât de sec? încheie amicul meu, care tocmai îmi încredinţase câteva exemple clasice de înfumurare infantilă de-ale lui Czentovic. Cum să nu-l apuce furiile îngâmfării pe un flăcău de la ţară, din Banat, când dintr-odată, numai mutând puţin nişte piese pe o tablă de lemn, câştigă într-o săptămână mai mult decât tot satul lui, din tăiatul lemnelor şi cele mai istovitoare munci, într-un an întreg? Şi apoi oare nu-i de fapt al naibii de uşor să te crezi un om mare când nu te împovărează nici cea mai vagă bănuială că au existat cândva un Rembrandt, un Beethoven, un Dante sau un Napoleon? În mintea lui astupată cu ziduri, flăcăul ăsta nu ştie decât una şi bună, şi anume că de luni de zile n-a pierdut nici măcar o partidă de şah. Şi, cum nu-şi poate închipui că pe pământul ăsta mai există şi alte valori în afară de şah şi de bani, are toate motivele să fie încântat de sine.

Cele istorisite de prietenul meu au reuşit să-mi stârnească o deosebită curiozitate. Dintotdeauna m-au fascinat toate tipurile de monomani, prizonierii unei singure idei, deoarece cu cât limitarea cuiva e mai mare, cu atât mai aproape se află acel cineva de infinit. Pe de altă parte, tocmai acest soi de fiinţe, aparent izolate de lume, îşi construiesc în mintea lor aparte, cu o perseverenţă de termită, o lume abreviată, ciudată şi întru totul unică. Aşa că nu mi-am ascuns intenţia să observ mai îndeaproape acel bizar specimen de unilateralitate în timpul celor douăsprezece zile de călătorie până la Rio.

— Nu vei avea prea mult noroc, m-a prevenit prietenul meu. Din câte ştiu, nimeni n-a reuşit încă să scoată de la Czentovic nici cel mai mărunt lucru care să aibă vreo valoare psihologică. Cu toată îngustimea lui abisală, în ţăranul ăsta viclean se ascunde marea înţelepciune să nu se dea de gol cu nimic, şi asta mulţumită simplei tehnici de a evita orice conversaţie, în afară de cele cu oamenii de soiul lui, pe care şi-i adună în mici localuri. De cum miroase că are de-a face cu un om instruit, se şi retrage în cochilia lui de melc. Astfel, nimeni nu poate să se laude că l-a auzit spunând vreo prostie sau că a putut să-i măsoare neştiinţa, despre care se spune c-ar fi nemărginită.