© 2013 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3818-5

ISBN PDF: 978-973-46-3819-2

ISBN print: 978-973-46-2785-1

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © Ihar Balaikin/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

WALKER PERCY (1916-1990) este unul dintre cei mai notorii scriitori americani ai secolului XX. Născut în Birmingham, Alabama, el este cel mai mare dintre cei trei fii ai unei familii sudiste ce a avut printre membrii ei un erou al Războiului Civil şi un senator al Statelor Unite. Apreciat pentru stilul său poetic şi pentru imaginile unei Americi moderne alienate cultural, Walker Percy este autorul a şase bestselleruri, dintre care cel mai cunoscut este Mirajul fericirii (1961), cîştigător al National Book Award, şi a numeroase cărţi de non-ficţiune. În 2005, revista Time a declarat Mirajul fericirii unul dintre cele mai bune romane din 1923 pînă în prezent.

Cu recunoştinţă, lui W.A.P.

„…trăsătura specifică a disperării rezidă tocmai în aceea că nu are conștiinţa naturii sale.“

(Søren Kierkegaard, Maladia mortală)

Lucrarea de faţă este produsul imaginaţiei. Fiecare personaj, cu excepţia starurilor de cinema, şi fiecare întîmplare au fost, fără excepţie, inventate. Nu s-a urmărit – şi, ca atare, nu trebuie să se presupună – nici un fel de asemănare cu persoane reale. Atunci cînd apar referiri la starurile de cinema, acestea nu vizează persoana actorului, ci personajul întruchipat pe ecran. Aşezarea oraşului New Orleans şi meandrele descrise de fluviul Mississippi au suferit unele mici modificări. În ce priveşte „districtul Feliciana“, există entităţi teritoriale denumite Feliciana de Est sau Feliciana de Vest, eu însă nu cunosc nici măcar o singură fiinţă care să se fi născut în vreuna din ele.

UNU

1

Am primit azi-dimineaţă un bilet de la mătuşă-mea, prin care mă invită la masă. Ştiu ce înseamnă asta. Cum merg acolo la cină în fiecare duminică şi azi nu-i decît miercuri, asta nu poate însemna decît un singur lucru şi anume că doreşte să aibă cu mine una din discuţiile ei serioase. Mai mult ca sigur că e vorba de o chestiune extrem de urgentă: fie o veste proastă în legătură cu fiica ei vitregă, Kate, fie o discuţie serioasă legată de mine, viitorul meu şi de ce ar fi de datoria mea să fac. Asta ar putea băga în sperieţi pe oricine, totuşi trebuie să mărturisesc că nu consider o asemenea perspectivă cu totul şi cu totul neplăcută.

Mi-aduc aminte cum a fost cînd Scott, fratele meu mai mare, a murit de pneumonie. Aveam opt ani. Eram în grija mătuşii şi ea m-a scos la o plimbare în spatele spitalului. Strada era interesantă. Pe o parte se afla centrala electrică, staţia ventilatoarelor şi incineratorul spitalului, toate bîzîind şi exalînd în jur un miros ca de carne friptă. De cealaltă parte a străzii se înşiruiau casele negrilor. Copii, bătrîni şi cîini ne priveau de pe prispe. M-am bucurat cînd mi-am dat seama că mătuşa Emily părea să aibă timp berechet şi era dispusă să discute despre orice aş fi vrut eu să vorbesc. Se petrecuse ceva de-a dreptul extraordinar. Înaintam încet, potrivindu-ne paşii.

— Jack, mi-a spus ea, strîngîndu-mă cu toată puterea şi zîmbind spre colibele negrilor, noi doi am fost întotdeauna prieteni la cataramă, nu-i aşa?

— Da, doamnă.

Inima îmi bătea cu putere şi am simţit carnea încrîncenîndu-mi-se la ceafă, ca pe grumazul unui cîine.

— Am să-ţi dau nişte veşti proaste, fiule.

Mă strînse şi mai tare lîngă ea.

— Scotty a murit. Acum totul rămîne în seama ta. Îţi va fi greu, dar ştiu că te vei purta ca un ostaş.

Era adevărat. Nu-mi era greu să mă port ca un ostaş. Asta era oare tot ce aveam de făcut?

Scena îmi aminteşte de un film pe care l-am văzut luna trecută lîngă lacul Pontchartrain. M-am dus cu Linda la un cinematograf dintr-un nou cartier al oraşului. Era limpede că acolo cineva făcuse o eroare de calcul, pentru că suburbia nu se mai dezvoltase, şi aşa se face că cinematograful, un cub cu stucatură roz, se semeţea absolut de unul singur în mijlocul cîmpului. Un vînt puternic biciuia valurile, împingîndu-le înspre dig. Vuietul se putea auzi chiar şi dinăuntru. Filmul era despre un bărbat care îşi pierduse memoria într-un accident şi, ca urmare, pierduse tot: familie, prieteni, bani. Devenise un străin într-un oraş străin. Se văzuse nevoit s-o ia de la capăt, să-şi găsească o nouă locuinţă, o nouă slujbă şi o nouă iubită. Să pierzi toate astea e o adevărată tragedie, iar el părea într-adevăr extrem de afectat. Pe de altă parte, lucrurile nu stăteau totuşi chiar atît de rău. Într-un timp extrem de scurt şi-a găsit un adăpost pitoresc, o şalupă transformată în locuinţă, şi o fată straşnică, bibliotecara din oraş.

După film am stat cu Linda sub copertină şi am discutat cu directorul cinematografului – sau, mai bine zis, noi l-am ascultat pe el povestindu-şi necazurile: sala de cinema era aproape goală, ceea ce era foarte plăcut pentru mine, dar nu şi pentru el. Era o noapte minunată şi mă simţeam în largul meu. Deasupra noastră se întindea cel mai întunecat cer pe care l-am văzut vreodată. Un vînt negru împingea lacul spre noi. Valurile se spărgeau de dig şi împroşcau strada. Directorul trebuia să răcnească pentru a se face auzit, în timp ce din microfonul instalat afară, chiar deasupra locului unde se afla el pe trotuar, se auzea conversaţia şuşotită dintre bărbatul lovit de amnezie şi bibliotecară. Era scena în care ei parcurg colecţiile de ziare, încercînd să găsească acel fir care avea să-i ducă la descoperirea adevăratei lui identităţi. (El îşi amintea vag ceva în legătură cu un accident.) Linda stătea lîngă mine cu un aer nefericit. Nefericirea ei avea ca sursă exact aceleaşi motive pentru care eu mă simţeam fericit – pentru că iată-ne, eram la un cinematograf de cartier, în plin cîmp şi fără maşină (am maşină, dar prefer să călătoresc cu autobuzul sau cu tramvaiul). Pentru ea fericirea înseamnă să mergi cu maşina în centru şi să cinezi în Salonul Albastru de la hotelul Roosevelt. Din cînd în cînd sînt nevoit să fac asta. Oricum, merită. În asemenea ocazii Linda devine tot atît de exaltată pe cît sînt eu acum. Îi strălucesc ochii, i se umezesc buzele şi, cînd dansăm, picioarele ei lungi şi bine făcute se freacă uşor de ale mele. În asemenea clipe mă iubeşte cu adevărat – şi nu ca răsplată pentru că o duc la Salonul Albastru. Mă iubeşte pentru că numai într-un asemenea loc romantic se simte exaltată, nu la un film în mijlocul cîmpului.

Dar asta e o poveste veche. Linda şi cu mine nu mai sîntem împreună. Acum am o secretară nouă, o fată pe nume Sharon Kincaid.

De patru ani duc o viaţă fără istorie în Gentilly, o suburbie burgheză din New Orleans. Dacă n-ar fi bananierii plantaţi în curţile interioare şi ornamentele elaborate din fier forjat, podoaba prăvăliei Walgreen, nici nu ţi-ar da prin cap că Gentilly face parte din New Orleans. Cele mai multe case sînt fie bungalow-uri în stil californian vechi, cu verandă, fie vile în noul stil Daytona. Dar chiar ăsta-i lucrul care-mi place. Nu pot suferi atmosfera de lume veche a Cartierului Francez sau farmecul monden din Garden District. Am locuit vreo doi ani în Cartierul Francez, dar în cele din urmă mi s-a acrit de oamenii de afaceri din Birmingham, ce păşeau ţanţoş pe Bourbon Street, de homosexuali şi de experţii în curţi interioare de pe Royal Street. Unchiu-meu locuieşte cu mătuşă-mea într-o casă cochetă din Garden District şi amîndoi sînt foarte drăguţi cu mine. Dar ori de cîte ori iau hotărîrea să locuiesc acolo, constat mai întîi că am căzut pradă unei mînii fără margini, din pricina căreia mi se năzăresc tot felul de păreri categorice asupra unei multitudini de subiecte, şi atunci încep o corespondenţă intensă cu redactorii de ziare şi reviste, iar mai apoi mă cufund într-o stare de depresie în timpul căreia zac ore în şir nemişcat ca un butuc, cu privirea ţintă la rozeta de ghips din tavanul dormitorului.

Viaţa în Gentilly este extrem de tihnită. Conduc o mică sucursală a firmei de brokeraj a unchiului meu. Ocup apartamentul de la demisolul unui bungalow cu parter înalt, proprietatea doamnei Schexnaydre, văduva unui pompier. Sînt un chiriaş model şi un cetăţean model şi plăcerea mea e să mă comport conform aşteptărilor tuturor. Am un portvizit plin cu tot soiul de cărţi de identitate, carduri de bibliotecă, cupoane de credit. Anul trecut am cumpărat o casetă metalică plată de un cenuşiu-oliv, foarte frumos finisată şi solid construită, cu pereţi dubli – împotriva incendiilor –, în care mi-am pus certificatul de naştere, diploma de absolvire a colegiului, certificatul de lăsare la vatră, poliţa asigurării de stat, cîteva certificate de acţiuni şi atestatul de moştenitor: un act de proprietate pentru un teren de cinci hectare, situat undeva în parohia St. Bernard, pe care se afla un club de vînătoare, azi defunct, unica relicvă a numeroaselor accese de entuziasm ale tatălui meu. Plăcut lucru să-ţi îndeplineşti îndatoririle de cetăţean şi să primeşti în schimb o chitanţă sau un card frumos, plasticat, cu propriu-ţi nume înscris pe el, certificînd, ca să spunem aşa, dreptul tău la existenţă. Cu cîtă satisfacţie îmi fac apariţia din chiar prima zi să-mi ridic numărul de înregistrare al maşinii şi ecusonul de revizie tehnică! Sînt abonat la Consumer Reports şi, drept urmare, sînt posesorul unui televizor excelent, al unui aparat de aer condiţionat extrem de silenţios şi al unui deodorant cu acţiune prelungită. Nu-mi miros niciodată subsuorile. Ascult cu atenţie toate relatările de la radio privind problemele psihiatrice, cele şapte simptome ale cancerului sau regulile de conducere preventivă a vehiculelor – deşi, aşa cum am mai spus, prefer să călătoresc cu autobuzul. Unul din actorii mei favoriţi, William Holden, a citit ieri la radio un comentariu despre cei care încalcă regulile de salubritate.

— Hai să spunem lucrurilor pe nume, spuse Holden. Nimeni nu ne poate ajuta în problema asta – dacă n-o să ne îngrijim noi, fiecare în parte.

Are dreptate. De atunci am fost foarte grijuliu.

Seara mă uit la televizor sau merg la cinema. Weekendurile mi le petrec adesea pe litoralul Golfului Mexic. Cinematograful nostru de cartier din Gentilly poartă permanent pe frontispiciu o inscripţie care sună aşa: ,,Aici, unde fericirea costă atît de puţin“. Sincer vorbind, eu, unul, mă simt foarte bine la film, chiar şi la unul prost. Alţii, după cum am citit, păstrează ca pe o comoară în memorie clipele de neuitat din viaţa lor: momentul în care au ajuns sus, la Parthenon, tocmai cînd mijeau zorii, noaptea aceea de vară cînd au întîlnit o fată singuratică prin Central Park, cu care mai apoi au stabilit o legătură încîntătoare şi firească, aşa cum scrie la carte. Am întîlnit şi eu o fată în Central Park, dar nu prea am ce să povestesc. Ce-mi aduc eu aminte este scena aceea din filmul Diligenţa, cînd John Wayne ucide trei indivizi cu focuri de carabină în clipa în care îşi face apariţia pe uliţa plină de praf a orăşelului şi scena din filmul Al treilea om, în care pisoiul îl găseşte pe Orson Welles în prag.

În serile cînd ies în oraş sau în excursiile din weekenduri, de obicei mă însoţeşte secretara mea. Am avut trei secretare, trei fete: Marcia, Linda, iar acum Sharon. Practic, acum douăzeci de ani, din două fete născute în Gentilly, una se numea inevitabil Marcia. La vreun an după aceea a urmat Linda. Apoi Sharon. Am observat că în ultimii ani e la modă numele de Stephanie. Trei dintre cunoştinţele mele din Gentilly au fiice numite Stephanie. Aseară am văzut la televizor o piesă de teatru despre o experienţă nucleară. Keenan Wynn juca rolul unui fizician frămîntat, a cărui conştiinţă străbătuse mai multe momente de criză. Se plimba de unul singur prin deşert. Dar îţi puteai da seama că în străfundul inimii sale se simţea teribil de bine analizîndu-şi conştiinţa.

— Cine ne dă dreptul să facem ceea ce facem? îşi apostrofa el mereu colegii cu amărăciune în glas. De fapt mă gîndesc la fiica mea de patru ani, se adresă el unui alt coleg şi-i arătă o fotografie. Ce viitor îi construim noi oare?

— Cum o cheamă pe fiica ta? întrebă colegul, uitîndu-se la poză.

— Stephanie, răspunse cu o voce răguşită Keenan Wynn.

La auzul numelui, am simţit că mă furnică ceva în ceafă. Nu-i exclus ca peste vreo douăzeci de ani o Stephanie tînără şi rozalie să bată la maşina mea de scris.

Sigur că mi-ar plăcea să mă laud că le-am cucerit pe aceste splendide fete, secretarele mele, abandonîndu-le apoi una cîte una ca pe nişte mănuşi uzate, dar nu ar fi întru totul adevărat. Hai să le zicem legături amoroase. Oricum, au început ca nişte legături amoroase, minunate idile extatice în care Marcia sau Linda (nu însă şi Sharon – deocamdată) şi cu mine dădeam cîte o raită de-a lungul coastei, stăteam îmbrăţişaţi pe marginea unei lagune părăsite în Ship Island şi nu ne venea să credem că sîntem aşa de norocoşi, nu ne venea să credem că poate exista atîta fericire pe lume. Totuşi în cazul Marciei şi al Lindei legătura s-a destrămat tocmai cînd eu credeam că relaţia se apropie de faza ei cea mai interesantă. Atmosfera din birou devenea din ce în ce mai irespirabilă din pricina atîtor reproşuri mute. Nu puteai să schimbi un singur cuvînt sau să arunci vreo privire şi să nu fie încărcate de o mie de subînţelesuri. Aveau loc conversaţii telefonice la toate orele nopţii, conversaţii formate în cea mai mare parte din tăceri interminabile, în care îmi storceam creierii să găsesc ceva de spus, în timp ce la celălalt capăt al firului se auzeau doar respiraţia şi oftatul. Cînd apar astfel de tăceri telefonice lungi, este semn sigur că s-a isprăvit cu dragostea. Nu, n-au fost cuceriri. Pentru că în cele din urmă, Lindele mele şi cu mine deveneam atît de sătui unul de celălalt, încît eram încîntaţi să ne luăm rămas-bun.

Sînt agent de bursă. E adevărat că familia mea a fost întru cîtva dezamăgită de profesia pe care am îmbrăţişat-o. La un moment dat m-am gîndit să mă înscriu la Drept sau la Medicină ori chiar să fac ştiinţă pură. Am visat chiar să realizez ceva măreţ. Dar ar fi multe de spus în favoarea renunţării la asemenea ambiţii măreţe şi în favoarea unei existenţe din cele mai obişnuite, o viaţă fără vechi nostalgii, în care să vinzi acţiuni şi poliţe şi participaţii, să pleci de la birou la ora cinci, ca toată lumea, să ai o iubită şi, poate, într-o zi, să-ţi întemeiezi un cămin şi să creşti o ciurdă de Marcii, de Sandre şi de Linde. Iar povestea asta cu tranzacţiile bursiere nu e chiar atît de anostă pe cît ar putea să pară. La urma urmelor, nu-i deloc un trai rău.

Locuim, doamna Schexnaydre şi cu mine, pe Elysian Fields, principalul bulevard din Faubourg Marigny. Deşi fusese planificat să devină, ca şi tizul său, cel mai impunător bulevard al oraşului, ceva s-a dereglat pe parcurs, iar acum străbate un traseu lipsit de prestanţă, între rîu şi lac, traversînd complexe comerciale, blocuri duplex, bungalow-uri şi căsuţe cu demisol şi parter. Dar este un bulevard foarte spaţios şi aerisit şi pare într-adevăr să se desfăşoare ca o cîmpie sub cer. Alături de casa doamnei Schexnaydre se află o şcoală nou-nouţă. În serile de vară, după lucru, fac un duş, îmi pun o cămaşă şi nişte pantaloni de doc şi fac cîte o plimbare pînă la terenul de joacă pustiu, unde mă aşez în carusel, cu The Times-Picayune deschis la pagina cu programul cinematografelor într-o parte, cartea de telefon în cealaltă şi o hartă a oraşului în poală. După ce m-am hotărît şi am stabilit un itinerar – adesea pînă într-un cartier periferic cum este Algiers sau St. Bernard –, mă plimb agale prin curtea şcolii sub ultimele raze aurii ale zilei şi admir clădirea. Totul este extrem de spilcuit: tocul de aluminiu al ferestrelor, încastrat în zidul de cărămidă, reflectînd asfinţitul, ornamentele cochete din mozaic şi băncile modelate în formă de aripi. Deasupra intrării, atîrnat pe sîrme, se află un fel de reprezentare schematică de pasăre, probabil Sfîntul Duh. Mă învăluie un sentiment plăcut, al generozităţii creaţiei, cînd mă gîndesc că sticla, cărămida şi aluminiul sînt extrase din tina cea de toate zilele – deşi, fără îndoială, sentimentul e mai mult unul financiar decît religios, pentru că posed cîteva acţiuni Alcoa. Ce senzaţie plăcută de netezime, adecvare şi eficienţă economică îţi dă aluminiul!

Lucrurile însă s-au schimbat brusc. Existenţa mea paşnică în Gentilly s-a complicat. În dimineaţa asta, pentru prima oară după ani de zile, mi s-a ivit posibilitatea căutărilor. Am visat război, adică nu, nu am visat propriu-zis, dar m-am trezit cu gustul lui în gură, cu gustul de gutuie greţoasă al anului 1951 şi al Orientului. Mi-am amintit cînd am avut prima oară ideea căutărilor. Mă trezisem sub un tufiş de chindolea. În ce mă priveşte, văd toate lucrurile pe dos, după cum voi explica mai departe. Perioadele considerate în general cele mai prospere sînt pentru mine cele mai grele, iar acea epocă extrem de grea a fost pentru mine una dintre cele mai prospere. Umărul nu mă durea, dar era atît de adîncit în pămînt, de parcă ar fi stat cineva peste mine. La o palmă de nasul meu, un gîndac de bălegar scormonea pe sub frunze. Privindu-l, în mine s-a deşteptat o curiozitate imensă. Simţeam că aveam să fac o mare descoperire. M-am jurat că, dacă voi scăpa vreodată din încurcătura în care mă aflam, voi duce mai departe aceste căutări. Cum era de aşteptat, de îndată ce mi-am revenit şi am ajuns acasă, am uitat cu totul de asta. Dar azi-dimineaţă, cînd m-am sculat, m-am îmbrăcat ca de obicei şi, tot ca de obicei, am început să-mi pun diversele lucruri în buzunare: portofelul, carneţelul (pentru notarea ideilor ce-mi puteau veni în minte), creionul, cheile, batista, minirigla de calcul (pentru socotirea procentelor de venit pe capital). Îmi păreau cumva străine şi, în acelaşi timp, extrem de familiare. Stăteam în mijlocul camerei, cu privirea aţintită la grămăjoara de obiecte, contemplîndu-le prin cercul alcătuit de arătător şi degetul mare. Mi se părea straniu că le văd. Ar fi putut la fel de bine să aparţină altcuiva. Te poţi uita şi treizeci de ani la o asemenea grămăjoară de pe birou fără s-o observi vreodată. Nu te frapează, aşa cum nu te frapează propria-ţi mînă. De îndată ce am văzut-o însă, căutarea a devenit posibilă. M-am spălat, m-am bărbierit, m-am îmbrăcat cu grijă şi m-am aşezat la birou, unde am început să scormonesc în grămăjoară, în căutarea unei chei a problemei, aşa cum detectivul de la televizor scormoneşte prin obiectele victimei, folosindu-se de creion ca de un vătrai.

Ideea unei cercetări îmi revine în timp ce mă aflu în drum spre locuinţa mătuşii mele, în autobuzul de Gentilly, pe Elysian Fields. Adevărul este că mă enervează automobilele. Ori de cîte ori conduc o maşină, am impresia că sînt invizibil. Pietonii nu te văd – urmăresc cu privirea numai bara din spate pînă ce dispare din cîmpul lor vizual. Elysian Fields nu este ruta cea mai scurtă pînă la mătuşă-mea. Dar am eu motivele mele să traversez Cartierul Francez. Am citit în ziar azi-dimineaţă că William Holden se află în New Orleans şi filmează cîteva scene în Place d’Armes. Mi-ar plăcea să-l văd şi eu.

E o zi mohorîtă de martie. Pe lîngă canalul Chef Menteur, în mlaştini, se văd încă flăcări, iar cerul boltit peste Gentilly e cenuşiu. Autobuzul e supraaglomerat. Majoritatea călătorilor sînt femei ieşite la cumpărături. Geamurile sînt aburite. Eu stau pe bancheta laterală din faţă. Aşezate lîngă mine, în picioare, numai femei. Pe bancheta lungă din spate stau aşezate cinci negrese atît de negre, încît tot spatele autobuzului pare cufundat în întuneric. Chiar lîngă mine, pe primul loc de vizavi, stă o fată foarte drăguţă. E bine făcută, nu din cale afară de solidă, şi e înfăşurată din creştet pînă-n tălpi într-un fulgarin transparent, cu gluga dată pe spate, dezvăluind un adevărat coif de păr negru, lucios. Înfăţişarea ei magnifică e subliniată de o strungăreaţă şi de bretonul despicat pe frunte à la Prince Val. Are ochi cenuşii, sprîncene groase şi negre, braţul plin şi gamba frumos desenată deasupra cizmuliţelor de ploaie. E una din acele amazoane solitare pe care le poţi întîlni pe Fifty-seventh Street din New York sau pe Nieman Marcus, în Dallas. Privirile ni se întîlnesc. Oare mă înşel sau colţul gurii i se cufundă în obraz, răsfrîngînd abia perceptibil petala cărnoasă şi arcuită a buzei? Îmi zîmbeşte – mie! Mintea mi se angajează febril în născocirea cîtorva stratageme de evitare a momentului cumplit al despărţirii. Nu încape nici o îndoială că e din Texas. Mai întotdeauna aceste splendide amazoane sînt incapabile să cîntărească un bărbat. Cei mai mulţi bărbaţi se tem de ele, de aceea fetele astea cad atît de uşor victimă primului Mickey Rooney mărunt care le iese în cale. Într-o lume mai bună aş fi în stare să-i adresez cîteva vorbe: ,,Hai, dragă, vezi doar că te iubesc. Dacă-ţi faci planuri cum să intri în vorbă cu vreun Mickey mărunt, mai gîndeşte-te“. Ce nenorocire că nu o cunosc – şi, probabil, n-am s-o mai văd niciodată. Ce grozav am petrece dacă am fi împreună! Chiar în această după-amiază am putea da o raită pe litoral. Cîtă consideraţie şi tandreţe i-aş putea arăta! Dacă totul s-ar petrece într-un film, n-ar trebui decît să aştept. Autobuzul s-ar rătăci sau oraşul ar fi bombardat, iar noi am îngriji răniţii. Dar, după cum stau lucrurile acum, aş face mai bine să-mi mut gîndul de la ea.

Într-un asemenea moment începe să mă preocupe ideea căutării. Mă absoarbe cu totul şi, preţ de un minut, fata îmi dispare din minte.

Care este natura acestei căutări? mă veţi întreba.

De fapt e foarte simplu, cel puţin pentru unul ca mine. Atît de simplu, încît se pierde din vedere foarte uşor.

Căutarea este acel lucru pe care l-ar întreprinde oricine dacă n-ar fi cufundat în rutina zilnică a propriei sale vieţi. Azi-dimineaţă, de pildă, m-am simţit de parcă mi-aş fi recăpătat cunoştinţa pe o insulă ciudată. Şi ce poate face un asemenea proscris? Ei bine, să scormonească totul în jur, nelăsînd să-i scape nimic.

Să devii conştient de posibilitatea căutării înseamnă să fii pe punctul de a face o descoperire. Să nu fii pe punctul de a face o descoperire înseamnă să fii cuprins de disperare.

Filmele se angajează în direcţia unei căutări, dar pînă la urmă o dau în bară. Căutarea se încheie întotdeauna într-o situaţie disperată. Le face plăcere să arate un individ redobîndindu-şi cunoştinţa într-un loc ciudat… şi ce face el mai departe? Se cuplează cu bibliotecara din oraş, se apucă să le demonstreze copiilor din oraş cît e de simpatic şi-şi întemeiază un cămin din cele mai stabile. În nici două săptămîni, este atît de cufundat în rutina zilnică, că poate fi numărat printre morţi.

Dar ce cauţi, pe Dumnezeu? mă întrebaţi cu un zîmbet.

Nu mă pot hotărî asupra unui răspuns, căci toţi ceilalţi americani au cîte unul al lor, iar în ceea ce mă priveşte, a proceda la fel ar însemna să-mi propun un ţel pe care toţi ceilalţi l-au şi atins – şi, prin urmare, ar ridica o problemă pentru care nimeni nu are nici cel mai mic interes. Care din cei o sută optzeci de milioane de americani ar dori să fie ultimul supravieţuitor? Căci, aşa cum ştie toată lumea, sondajele de opinie arată că 98% din americani cred în Dumnezeu, iar ceilalţi 2% sînt atei şi agnostici – ceea ce nu lasă nici măcar 1% pentru cel mînat de pasiunea căutării. Cît despre mine, particip bucuros, ca oricare alt american, la sondajele de opinie şi îmi place să dau răspunsuri inteligente la toate întrebările.

Sincer să fiu, ceea ce mă opreşte să menţionez obiectul căutărilor mele este teama de a-mi da în vileag propria ignoranţă. Căci – trebuie s-o spun de la bun început – nu pot da un răspuns nici măcar la atît, la cea mai simplă şi mai fundamentală dintre întrebări: Sînt eu oare, în căutările mele, cu o sută de kilometri în faţa compatrioţilor mei americani sau cu o sută de kilometri în urma lor? Cu alte cuvinte, au găsit oare 98% dintre americani ceea ce caut eu sau sînt atît de cufundaţi în cotidian, încît nici măcar nu le-a venit în minte posibilitatea unei astfel de căutări?

Aveţi cuvîntul meu că nu cunosc răspunsul.

Pe măsură ce autobuzul urcă pasajul de nivel, un dîmb de beton de pe care se deschide o panoramă minunată a New Orleansului, mă surprind încruntîndu-mă şi privind insistent o gambă tînără, superbă, acoperită de un ciorap de nylon cenuşiu-închis. Fără îndoială că ea îmi surprinde privirea: cu un gest brusc, se înfăşoară mai bine în fulgarin şi-mi aruncă o privire iritată – sau e oare numai o închipuire de-a mea? Vreau să mă încredinţez, aşa că o salut, ridicîndu-mi pălăria şi zîmbindu-i, ca semn că am putea deveni totuşi prieteni. Dar fără folos. Am pierdut-o pentru totdeauna. Se năpusteşte pe uşa autobuzului, cu un foşnet scrîşnit de celofan.

Cobor cînd ajungem pe Esplanade, în miros de cafea prăjită şi creozot, şi-o apuc pe Royal Street. Partea de jos a Cartierului Francez este şi porţiunea lui cea mai cochetă. Ornamentele în fier forjat ale balcoanelor atîrnă ca o dantelă roasă. Vile franţuzeşti micuţe se ascund în spatele zidurilor înalte. Privind în lungul aleilor de acces ude, zăreşti curţi năpădite de vegetaţie.

Azi sînt norocos. Cine credeţi că-mi iese în faţă după cîteva sute de metri pe Pirate’s Alley? William Holden în persoană!

Holden traversează Royal Street şi coteşte spre Canal. Deocamdată trece neobservat. Turiştii sînt ocupaţi fie cu cotrobăitul prin magazinele de antichităţi, fie cu fotografiatul balcoanelor. Fără doar şi poate că Holden se îndreaptă spre restaurantul Galatoire, ca să prînzească. Este un tip atrăgător, cu o înfăţişare plăcută, deloc ieşită din comun, şi extrem de bronzat. Păşeşte agale, cu mîinile în buzunare şi cu fulgarinul azvîrlit peste umăr. Peste cîteva clipe prinde din urmă un cuplu tînăr, care se află acum între mine şi el. Acum sîntem toţi patru în mişcare, la nici douăzeci de paşi unii de alţii. Pe cei doi îi poţi cîntări dintr-o privire. Au cam douăzeci, douăzeci şi unu de ani şi sînt în luna de miere. Nu sînt din Sud. Probabil din Nord-Est. El poartă un sacou cu petice de piele la coate, pantaloni stil burlan, pantofi albi, murdari, şi are acel mers legănat, marinăresc, pe care-l întîlneşti la studenţii din Nord. Amîndoi sînt cam nesăraţi. El are buze groase, păr roşcat, tuns scurt, şi piele pe potrivă. Ea e sfielnică. Nu par foarte fericiţi. Lui îi e teamă că luna lor de miere e prea convenţională, că sînt pur şi simplu un cuplu oarecare în luna de miere. E clar că el şi-a închipuit că ar fi mai distractiv să călătorească cu maşina de-a lungul văii Shenandoah, pînă la New Orleans, scăpînd în felul ăsta de însurăţeii ce-şi petrec luna de miere la cascada Niagara şi la Saratoga. Aflaţi acum la mai bine de două mii de kilometri de casă, se trezesc înconjuraţi de cupluri din Memphis şi din Chicago. El dă semne de nelinişte, se simte ameninţat din toate părţile. Fiecare străin pe lîngă care trece reprezintă un reproş, fiecare uşă, o ameninţare. Ce se întîmplă? se întreabă. Ea este nefericită, dar din cu totul alt motiv – pentru că el e nefericit şi ea ştie asta, dar nu ştie de ce.

Tocmai l-au reperat pe Holden. Fata îi face semn băiatului cu cotul. Tînărul înalţă privirile o clipă, dar vederea lui Holden nu-l ajută prea mult. Dimpotrivă. Nu poate decît să pună în contrast realitatea strălucitoare a lui Holden cu propria sa existenţă precară şi obscură. Evident, se simte mai nefericit ca oricînd. Ce afacere mai e şi asta – probabil că se gîndeşte el –, să te ţii de coada unei vedete de cinema? Dacă-i pe-aşa, mai bine ne-am lungi gîtul în dreapta şi-n stînga prin Hollywood.

Holden îşi pipăie buzunarele căutînd un chibrit. S-a oprit în spatele unor doamne care examinează nişte mobile metalice expuse pe trotuar. Arată ca nişte gospodine din Hattiesburg, venite o zi la New Orleans, după tîrguieli. Holden le cere un chibrit. Ele clatină din cap că n-au şi apoi îl recunosc. Urmează o zăpăceală şi o agitaţie generală. Dar nimeni nu-i poate oferi lui Holden un foc. Între timp cuplul l-a ajuns din urmă. Tînărul îi întinde un foc, răspunde scurt din cap la mulţumirile lui Holden, apoi trece mai departe fără nici o clipire de recunoaştere. Preţ de o clipă Holden îşi continuă drumul alături de ei. El şi tînărul schimbă două vorbe, privesc spre cer şi clatină din cap. Holden îi bate pe umăr şi pleacă mai departe.

Tînărul a trecut cu succes examenul. Şi-a cîştigat dreptul la propria existenţă, o existenţă tot atît de plenară ca a lui Holden, refuzînd să-şi piardă capul, ca doamnele din Hattiesburg. E un cetăţean ca şi Holden, sînt amîndoi locuitori ai acestei lumi. Dintr-odată vede lumea deschizîndu-i-se în faţă. Nimeni nu-l mai ameninţă dinspre vreo curte interioară sau de pe vreo alee. Iubita lui îl acceptă şi ea fără rezerve. Îşi petrece braţul pe după gîtul ei şi o ciufulește drăgăstos. Percepe şi ea schimbarea. Ea nu şi-a dat seama ce fusese în neregulă, nici cum de s-au îndreptat lucrurile, dar ştie că acum totul merge strună.

Holden o apucă pe Toulouse, răspîndind lumină în jur pe măsură ce înaintează. Nimbul unei realităţi transfigurate se deplasează odată cu el şi toţi cei din preajmă îşi dau seama de existenţa lui. Acum toată lumea a devenit conştientă de prezenţa lui. Creează o adevărată vîltoare în rîndurile turiştilor, proprietarilor de baruri şi fetelor ce ies în uşile şantanurilor.

Mă simt atras de starurile de cinema, dar nu din motivele obişnuite. Nu am nici cea mai mică dorinţă să vorbesc cu Holden sau să-i cer un autograf. Mă uluieşte realitatea lor aparte. Tînărul yankeu este extrem de conştient de aceasta, deşi se preface că nu-l bagă în seamă pe Holden. Este limpede că nimic nu i-ar face mai mare plăcere decît să-l invite pe Holden în felul cel mai firesc cu putinţă la clubul confreriei studenţeşti de care aparţine. „Bill, aş vrea să-ţi fac cunoştinţă cu Phil. Phil, el e Bill Holden“, ar spune el şi s-ar îndepărta cu nonşalanţă, în cel mai autentic stil marinăresc.

E ora la care se ia prînzul pe Canal Street. Tocmai are loc o paradă, dar nimeni nu-i acordă prea multă atenţie. Mai e o săptămînă pînă la Mardi Gras şi ceea ce se vede este un nou car alegoric al femeilor din Gentilly. Asemenea echipaje se constituie în vremea carnavalului şi organizează o procesiune şi un bal. Oricine îşi poate face un echipaj. Desigur, există echipaje celebre şi cu tradiţie, precum Comus, Rex, A Douăsprezecea Noapte, dar pe lîngă ele există alte cîteva zeci. Zilele trecute un grup de sirieni din Algiers au format un echipaj numit Isis. Echipajul pe care îl vedem acum trebuie să fie al Lindei. I-am promis că o să vin s-o văd. Tractoare roşii trag carele alegorice. Schelăria scîrţîie, hîrtia şi pînza tremură. Cred că Linda este una dintre cele cîteva păstoriţe în fustă scurtă, plisată, şi încălţate cu sandale asemeni celor purtate de zeul Mercur, cu nojiţe legate cruciş peste gambele goale. Dar sînt mascate, aşa că nu pot băga mîna în foc. Dacă e aici, înseamnă că, la urma urmei, nu are picioare atît de frumoase. Toate cele douăsprezece picioare dîrdîie şi au pielea de găină. Cîţiva oameni de afaceri le admiră şi prind din zbor suvenirurile pe care fetele le aruncă privitorilor.

Dinspre sud se simte o adiere caldă, care îngrămădeşte norii, aducînd cu sine un bubuit îndepărtat, prima ploaie cu fulgere şi tunete a anului. Strada are o înfăţişare fantastică. Oamenii dinspre celălalt capăt al ei abia se zăresc. Au un aer arhaic şi par reduşi la dimensiunile unor pitici de cerul măreţ şi de norii umflaţi de vînt, asemeni pedeştrilor din vechile stampe. Mi se pare mie sau deasupra străzii a coborît o ceaţă de nelinişte, un abur subţire de indispoziţie? Oamenii de afaceri se întorc grăbiţi la birouri, cumpărătorii la maşini şi turiştii la hoteluri. O, William Holden, deja avem iarăşi nevoie de tine! Urzeala a şi început să se destrame în absenţa ta.

Misterul se adînceşte. Stau de vorbă vreo zece minute cu Eddie Lovell şi la capătul conversaţiei, cînd ne strîngem mîna, am senzaţia că nu pot răspunde nici la întrebarea cea mai simplă în legătură cu ce s-a petrecut. Cum stau şi-l ascult pe Eddie vorbind cu convingere şi pe îndelete ba de una, ba de alta – afaceri, nevastă-sa Nell, vechea lor casă, pe care o zugrăvesc din nou –, urzeala îşi adună iarăşi firele, redobîndind aspectul unei ţesături strălucitoare, în care îşi reiau locul investiţiile, proiectele de familie, casele vechi şi pitoreşti, serile de teatru şi aşa mai departe. Brusc, mintea mi se limpezeşte: vasăzică aşa se trăieşte! Exilul meu din Gentilly a fost cea mai neagră dintre amăgirile la care m-am supus.

Aşa şi este! Uită-te la el. În timp ce vorbeşte, se bate peste cracul pantalonului cu un ziar împăturit, ochiul lui mă priveşte, dar în acelaşi timp trece în revistă tot terenul din spatele meu, observînd pînă şi cea mai neînsemnată mişcare. Un camion verde dă colţul pe Bourbon Street, ochiul îl cîntăreşte, îi face semn să oprească, îi cere actele la control şi îi dă drumul să treacă mai departe. Un om de afaceri intră în Maison Blanche, ochiul îl recunoaşte şi ştie şi pentru ce a venit. Şi în tot acest răstimp vorbeşte cu multă siguranţă. Buzele i se mişcă viguros, modelînd cuvinte în forme plăcute, desfăşurîndu-şi argumentaţia, iar în timpul scurtelor pauze se adună iarăşi, răsfrîngîndu-se îmbietor într-o expresie ce aminteşte de Charles Boyer, în vreme ce o pînză fină de salivă i se strînge în colţul gurii, aşa cum se întîmplă cu uleiul limpede al unei maşini în perfectă stare de funcţionare. Se joacă acum cu mărunţişul din fundul buzunarului. N-ascunde nici un mister! E tot atît de coerent ca un prepelicar care ia în stăpînire un perimetru de vînătoare. Înţelege tot ce se petrece acolo şi tot ce se petrece acolo e ceva ce trebuie înţeles.

Eddie priveşte ultimul car alegoric, o scenă cam dubioasă, cu un corn al abundenţei complet turtit.

— Ar trebui să putem realiza ceva mai de calitate.

— Negreşit.

— Mergi la Neptune?

— Nu.

Îi ofer lui Eddie cele patru invitaţii pe care le am pentru balul de la Neptune. Aici apare întotdeauna problema clienţilor din afara oraşului, mai ales cei originari din Texas, şi mai ales a soţiilor acestora. Eddie îmi mulţumeşte şi mai adaugă ceva:

— Vreau să-ţi mulţumesc şi pentru că mi l-ai trimis pe domnul Quieulle. Mi-ai făcut un mare serviciu.

— Pe cine?

— Pe bătrînul Quieulle.

— A, îmi aduc aminte.

Eddie s-a cufundat misterios în sine, ochii scînteindu-i din adîncuri.

— Să nu-mi spui că…

Eddie încuviinţează din cap.

— …că şi-a rezolvat problemele cu succesiunea şi a şi murit?

Eddie încuviinţează, tot cufundat în sine. Mă priveşte cu atenţie, ezitînd, pînă ce eu reuşesc să-l ajung din urmă.

— Pe numele doamnei Quieulle?

Din nou o încuviinţare scurtă. Bărbia i se înalţă avîntat.

— La cît se ridică?

Aceeaşi privire jucăuşă, acum aproape răutăcioasă.

— Un pic sub nouă sute cincizeci de miare.

Limba îi zvîcneşte în gură, căutînd văgăuna obrazului.

— Un om şi jumătate bătrînul, spun eu absent, băgînd de seamă că Eddie a adoptat aerul solemn al unui episcop.

— Ca să fiu foarte sincer, Binx, socot că am fost privilegiat de soartă că l-am cunoscut. În viaţa mea n-am întîlnit pe nimeni, fie el tînăr sau bătrîn, care să ştie atît de multe. Omul ăla mi-a vorbit două ore despre cristalizarea zahărului şi a fost o adevărată feerie. M-a fascinat.

Eddie îmi spune cît de mult le admiră pe mătuşa mea şi pe verişoara mea, Kate. În urmă cu cîţiva ani Kate s-a logodit cu Lyell, fratele lui Eddie. Chiar în ajunul cununiei, Lyell a murit într-un accident, acelaşi accident căruia Kate i-a supravieţuit. Eddie se răsuceşte acum, mă priveşte în ochi, iar părul său ca de vată flutură în vînt.

— N-am spus încă nimănui, niciodată, ce cred cu adevărat despre femeia aceea.

Eddie pronunţă cuvîntul „femeie“ cu o îndrăzneală deliberată, redresîndu-se apoi, ca să facă complimentul ce urmează:

— Mă gîndesc la Miss Emily – şi la Kate – mai mult ca la oricine altcineva pe lume, cu excepţia propriei mele mame – şi soţii. Cît bine a făcut femeia asta!

— Eşti nespus de amabil, Eddie.

El murmură ceva despre cît de frumoasă e Kate, că în afară de Nell etc. – şi asta vine ca o surpriză, pentru că verişoara mea, Nell Lowell, este, la drept vorbind, o mîrţoagă.

— Fii, te rog, bun şi transmite-le complimente din partea mea.

— Cu multă plăcere.

Parada s-a îndepărtat. Nu se mai aude decît ritmul unei tobe.

— Şi altfel cum o mai duci? întreabă Eddie, plesnindu-şi pantalonul cu ziarul.

— Nu cine ştie ce, spun eu, băgînd de seamă că Eddie nu mă ascultă.

— Fă-ne o vizită, amice! Vreau să vezi ce-a făcut Nell.

Nell e o femeie cu gust. Amîndoi cumpără întruna căsuţe dărăpănate în cartiere mărginaşe, pe care apoi le amenajează, punîndu-le obloane la baie, uşi de salon la bucătărie, cărămizi din alte vremuri şi un samovar rusesc în curtea din spate, după care le vînd în cîteva luni cu un profit considerabil.

Norul se albăstreşte, lăsîndu-se cu toată greutatea pe noi. Strada pare acum un şir lung de chilii, iar cărămizile clădirilor radiază lumina galbenă acumulată peste zi. Mă uit la ceas: nu-i prea tîrziu dacă ajung la mătuşă-mea la ora unu. O clipă mai tîrziu, Eddie îmi întinde mîna.

— Transmite din partea mea mirelui şi miresei toate cele bune.

— Negreşit.

— Walter e un băiat minunat.

— Aşa-i.

Înainte de a-mi da drumul, Eddie se apropie şi mai mult de mine şi se interesează cu o voce aparte în legătură cu Kate.

— Pare foarte mulţumită acum, Eddie. Foarte fericită şi în afară de orice primejdie.

— Mă bucur nespus, dragă!

O ultimă strîngere de mînă viguroasă, ca între doi fermieri.

— Treci pe la noi!

— S-a făcut!

2

Mercer îmi deschide.

— Aha, dumneavoastră eraţi!

Şi rămîne astfel într-o uimire studiată, lăsîndu-se pe spate din genunchi. Azi nu-mi spune „mister Jack“, şi ştiu că omisiunea este deliberată, fiind rezultatul unei cîntăriri atente a tuturor alternativelor, fie ele pro sau contra. Mîine balanţa ar putea să încline în cealaltă parte (omisiunea de azi va atîrna şi ea la cîntar) şi voi fi iarăşi „mister Jack“.

Din cine ştie ce motiv, azi ai posibilitatea să-l descifrezi pe Mercer mai bine ca de obicei. În mod curent e greu să-l descifrezi din cauza devotamentului său. A fost angajatul bunicului meu în districtul Feliciana mai înainte ca mătuşa Emily să-l ia la ea în New Orleans. E bine de ştiut că ne este devotat nouă – şi noi lui. Dar de fapt între Mercer şi mine nu încape nici un fel de devotament. În ce-l priveşte pe Mercer, singura mea temere este generată de neliniştea ce mi-o provoacă faptul că, în echilibristica lui între servilism şi aroganţă, piciorul ar putea să-i alunece. Mai degrabă eu sînt acela care-l serveşte pe Mercer decît el pe mine.

— N-am fost ’ştiinţat că veniţi! strigă Mercer, simţind că balanţa mi-este potrivnică. Tocmai mă pregăteam să aprinz focu’.

Mercer e un negru pieptos, cu pielea de culoarea nisipului. E ras în cap şi are o mustaţă distinsă, à la Adolph Menjou. După cîte pot să-mi dau eu seama, dincolo de mustaţă se ascunde o faţă ce nu pare a fi deloc devotată, ci ursuză, ca a unui hamal angajat la compania feroviară Pullman. Mătuşă-mea l-a adus din Feliciana, dar de atunci s-a schimbat mult. Nu numai că s-a transformat într-un orăşean, dar a devenit şi majordomul doamnei Cutrer, iar în această calitate patronează un menaj în continuă schimbare, alcătuit din negrese din New Orleans, din Jamaica şi, mai recent, din Honduras. Pare conştient de situaţia sa privilegiată, drept care vorbeşte afectat, retezînd scurt cuvintele, pronunţînd toate „r“-urile şi diftongînd unele vocale, ca în Harlem,

În ciuda zilei cenuşii de afară, salonul este strălucitor, dar nu te face să te simţi bine. Ferestrele urcă pînă în tavan şi cenuşiul cerului invadează încăperea.

Mercer pune cărbuni peste surcelele cuprinse de vîlvătaie. Vestonul său alb şi scrobit, ţeapăn ca o armură, scîrţîie şi foşneşte. Haina i se ridică, îngrămădindu-i-se la ceafă. Aşază cărbunii unul cîte unul, trecîndu-şi mîna încet şi tacticos prin flacără. Cu capul lăsat pe spate, respiră greu, pe gură, ţinîndu-şi suflarea atunci cînd aşază cărbunii, iar apoi o sloboade cu un şuier.

Parcă am fi pe vremuri, în Feliciana. E acelaşi şuierat al dimineţilor de iarnă din Feliciana de acum douăzeci de ani, cînd zorile întunecate şi reci erau anunţate de zăngănitul cleştilor pe scafa de cărbuni şi de respiraţia gîtuită a lui Mercer.

Încăperea este frumoasă şi veselă oricum ai vedea-o, cu pereţii căptuşiţi cu cărţi, cu covorul de Buhara răspîndind lumini în jur ca o nestemată, cu portretele înnegrite de vreme. Prismele de cristal ale candelabrului aruncă sclipiri roşii, reflectînd lumina focului. Împrăştiate de-a valma pe masa din lemn de mahon lustruit, zac obişnuitele reviste trimestriale şi săptămînalele tipărite pe hîrtie de ziar şi, ca de obicei, se află acolo şi marele in folio, Viaţa lui Buddha. Mătuşii mele îi place să spună că aparţine bisericii episcopaliene afectiv, Greciei antice prin fire şi budismului prin opţiune. Mercer mi se adresează:

— …dar ei tot n-are fabricile şi… cum le zice?… care să producă din ălea de avem noi.

Aşadar, Mercer vrea să discutăm despre evenimentele curente. O fac bucuros, deşi sînt convins că ştie mai multe decît mine despre acest subiect. Stă în picioare, fără să se uite nici la mine, nici la foc, ci la un fel de spaţiu intermediar. Ţine în braţe cutia de cărbuni, schiţează cu piciorul intenţia de a se îndrepta spre uşă, dar nici nu stă, nici nu pleacă.

Mercer s-a cam topit în anii din urmă. Nu-l recunoşti atît de uşor ca odinioară. Mătuşă-mea îl iubeşte foarte mult şi vede în el servitorul credincios pe viaţă, acea ultimă legătură vie cu o epocă de mult apusă. Vorbeşte despre devotamentul lui Mercer faţă de doctorul Wills şi despre cum, după moartea doctorului, a trebăluit zile în şir prin casă cu faţa şiroindu-i de lacrimi. Nu mă îndoiesc cîtuşi de puţin de asta. Ştiu totuşi foarte bine că Mercer o fură regulat, luînd mită atît de la servitori cît şi de la diverşi negustori. Dar nu-l poţi numi hoţ numai pentru atîta, aşa că ne vom mulţumi doar să consemnăm faptul. Mercer are aspiraţii. Ce crede el despre sine? Atunci cînd reuşeşte să-şi facă o părere despre el însuşi, se consideră un individ cu totul ieşit din comun, la zi cu mersul ştiinţei şi al evenimentelor politice. De aceea, cînd am ocazia să stau de vorbă cu el, nu mă simt niciodată la largul meu. Îmi displace profund cînd viziunea sa despre sine se destramă pînă într-atît încît nu se mai vede nici ca servitor pe viaţă, nici ca expert în evenimentele zilei. Atunci ochii i se tulbură, iar faţa i se adună înapoia mustăţii. Crăciunul trecut m-am dus să-l caut în micul său apartament de deasupra garajului. Nu era înăuntru, dar pe pat am văzut un volum scos de rozacrucieni, ce arăta că a fost citit şi răscitit, intitulat Cum să-ţi canalizezi forţele tăinuite. Amărîtul de el.

În timp ce Mercer vorbeşte despre evenimentele curente, eu mă trag mai aproape de poliţa căminului. Acolo stau înşiruiţi toţi Cutrerii în anul lor „de pomină“. Unchiul Jules era Rex, Kate a fost regina balului de la Neptune, mătuşa Emily cîştigase cupa Picayune pentru activitatea ei de la asistenţa socială. Toţi spuneau despre Kate că e o regină încîntătoare, dar nu era. Cînd Kate se coafează şi-şi pune o rochie de seară, arată ca o paparudă. Chipul ei din poză e anost ca o budincă.

Există o fotografie pe care nu mă satur niciodată s-o privesc. Zece ani de-a rîndul m-am tot uitat la ea acolo, pe policioară, şi am încercat să o înţeleg. O iau de acolo şi o ţin în lumina filtrată din cerul mohorît. Iată-i pe cei doi fraţi, doctorul Wills şi judecătorul Anse, ţinîndu-se pe după umeri, cu taică-meu în faţa lor, toţi trei undeva pe o cărare de munte, pe fundalul unei păduri întunecate. E Pădurea Neagră. La cîţiva ani după primul război, s-au adunat în sfîrşit toţi trei şi au făcut împreună un tur al Europei. Lipseşte doar Alex Bolling. El se află în a treia ramă: un tînăr surprinzător de frumos, cu acel chip – combinaţie între Rupert Brooke şi Galahad – care se întîlneşte atît de des în pozele cu ostaşi din Primul Război Mondial. Moartea lui în Argonne (cu cinci ani mai înainte) a fost considerată în firea lucrurilor, pentru că primul Alex Bolling fusese omorît împreună cu Roberdaux Wheat în ofensiva lui Hood de la Gaines Mill, din 1862. Tata poartă un fel de tricou al confreriei studenţeşti şi o pălărie tare de pai. Arată altfel decît ceilalţi fraţi. Alex este şi el mult mai tînăr, totuşi are ceva din aerul lor. Tata însă nu. E greu de spus de ce. Fraţii Bolling, mai vîrstnici – ca şi Alex –, par împăcaţi cu ei înşişi, aşa cum şi sînt. Fiecare coincide cu sine, tot astfel cum molizii din fotografie coincid cu ei înşişi: judecătorul Anse, cu mustaţa pleoştită şi obrajii scobiţi, cu un aer rece şi privirea neînduplecată, pe care lumea încă şi-l mai aminteşte ca pe cel care a descris public un guvernator din Louisiana drept un pisălog mîrşav, şi doctorul Wills, cel cu figură leonină, geniul frust de la ţară, cu părul vîlvoi, insul care a pus la punct anastomoza abdominală, metodă încă în uz, şi, în fine, Alex, senin în visurile sale de tinereţe şi în aşteptarea morţii de erou ce îi fusese hărăzită. Dar tata parcă nici nu le-ar fi rudă de sînge. Stă cu picioarele bine înfipte, depărtate unul de celălalt, cu braţele împreunate la spate şi sprijinite pe un alpenşoc. Bereta dată pe ceafă lasă să cadă pe frunte o şuviţă de păr. În ochi îi licăreşte o lumină stranie, greu de descifrat. Nu e departe de ceea ce moşii săi ar fi descris drept „ferchezuit“. Capul lui rotund şi gulerul năstruşnic, cu galoane, îi dau un aer de dandy. Şi totuşi e, incontestabil, unul de-al lor. În 1940 a fost repartizat la R.C.A.F. (Forţele Aeriene Regale Canadiene) şi a fost ucis mai înainte ca ţara lui să intre în război. Şi încă în Creta. Şi încă în marea întunecată ca vinul. Şi de mîna aceluiaşi boche. Şi cu un exemplar din Flăcăul din Shropshire¹ în buzunar. Îi cercetez din nou cu luare-aminte ochii, fiecare un zbenghi cît vîrful acului într-un oval estompat. Nici vorbă că sînt ironici.

— Aşa-i că n-are, mister Jack? întreabă Mercer, încă nedecis, cu un picior spre foc şi cu celălalt dînd să iasă.

— Aşa-i cum am spus. Dezarmarea unilaterală ar reprezenta un dezastru.

Ce turuială fără noimă. Mătuşă-mea intră zîmbitoare, cu capul înclinat într-o parte şi braţele întinse spre mine, iar eu fluier uşurat, cu un zîmbet de plăcere înflorindu-mi pe buze, pregătindu-mă în acelaşi timp să fac faţă unuia din atacurile ei atît de caracteristice, atacuri dezlănţuite mai în glumă, mai în serios. Mă numeşte ingrat, diavol împieliţat, ultimul şi cel mai jalnic vlăstar al unei viţe nobile. Nostimada rezultă tocmai din adevărul acestor afirmaţii. Cît ai clipi din ochi, uit totul – anii petrecuţi în Gentilly, chiar şi căutările mele. Ca întotdeauna, reluăm discuţia de acolo de unde am lăsat-o. La urma urmelor, de aici mă trag şi aici trebuie să mă întorc.

Mătuşă-mea a făcut extrem de multe pentru mine. Cînd tata a fost ucis, mama, care era asistentă medicală, s-a înapoiat la spitalul ei din Biloxi. Mătuşa s-a oferit să se ocupe de educaţia mea. Ca urmare, o bună parte din ultimii cincisprezece ani i-am petrecut în casa ei. De fapt, ea este sora bunicului meu. Fiind mult mai tînără decît fraţii ei, ar putea fi tot atît de bine sora tatei sau chiar fiica tuturor celor trei fraţi, pentru că în amintirile ei se vede încă favorita şi răsfăţata lor, tovarăşa de joacă năzdrăvană a unei ginţi temute de vechi războinici, şi, fără îndoială, tocmai din această cauză, niciodată luată prea în serios, nici chiar în accesele ei de răzvrătire – ca atunci cînd a părăsit Sudul ca să lucreze voluntară într-un azil pentru săraci din Chicago şi, asemenea multor femei de condiţie bună din Sud, a îmbrăţişat idei politice progresiste. După ani şi ani în care nu fusese decît exact acea specie de „şopîrliţă“ pe care fraţii ei au îndemnat-o să fie, ba chiar aşteptîndu-se la un asemenea comportament, cariera ei a atins punctul culminant în momentul cînd s-a înscris ca voluntară în Crucea Roşie în Războiul Civil din Spania, unde nu mi-o pot imagina decît ca pe un fel de americancă demonică, agresiv de binevoitoare şi total impenetrabilă pentru spanioli – şi n-au trecut nici şase luni pînă ce l-a întîlnit pe Jules Cutrer şi s-a măritat cu el. Acesta era văduv şi avea un copil. S-au stabilit în Garden District şi ea a devenit tot atît de frumoasă şi de temută ca şi fraţii ei. Nu mai e o „şopîrliţă“. E ca şi cum putea să devină în fine, din moment ce iluştrii ei fraţi se prăpădiseră cu toţii, ceea ce aceştia fuseseră şi ceea ce ei, ca femeie, îi fusese refuzat: o fiinţă milităroasă atît în privinţa înfăţişării, cît şi a concepţiilor. Părul alb cu reflexe albăstrui, faţa mobilă şi ageră şi ochii de un cenuşiu teribil fac ca, la cei şaizeci şi cinci de ani ai ei, să rămînă cumva în continuare prinţul cel chipeş din basme.

E exact cum mi-am închipuit. Într-o clipită am şi ieşit, traversînd holul şi intrînd în biroul ei, unde mă convoacă spre a purta cu mine acele „discuţii“ serioase. De un lucru sînt sigur: are veşti proaste în legătură cu Kate. Dacă ar fi fost o discuţie despre mine, mătuşa mea nu m-ar privi în faţă. Ar rămîne cu privirea pierdută la sertarele nenumărate ale biroului ei vechi şi cu arătătorul pe buze. Dar în loc să facă asta, îmi arată un anume lucru şi încearcă să desluşească o reacţie pe chipul meu. Cu privirea ei aţintită asupră-mi, îmi este greu să reacţionez. Ne învăluie un abur ceţos. Între noi se află cu siguranţă o lădiţă de carton cu sticle prăfuite… sticle? Da, cu siguranţă sticle, şi oricît nu mi-ar veni să-mi cred ochilor, ăsta-i adevărul.

— Vezi sticlele astea de whisky?

— Da, doamnă.

— Şi pe astelalte?

Îmi întinde o sticlă maronie, de formă dreptunghiulară.

— Le văd.

— Ştii de unde provin?

— Nu.

— Mercer le-a găsit pe un şifonier. Acela.

Arată cu un aer misterios direct spre tavanul de deasupra noastră.

— Punea otravă pentru şobolani.

— În camera lui Kate?

— Da. Ce zici de asta?

— Alea nu-s sticle de whisky.

— Dar de ce sînt?

— De vin. Gipsy Rose. Ei fac sticle plate ca asta.

— Citeşte aici.

Face un semn cu capul spre sticla din mîna mea.

— Sodiu pentobarbital. Şaizeci şi o sută de miligrame. Ăsta-i un flacon de angrosist.

— Ştii unde am găsit asta?

— În frigider cumva?

— În incineratorul de gunoi. A doua într-o săptămînă.

Nu scot o vorbă. Acum mătuşă-mea se aşază în fine la birou.

— Nu i-am spus lui Walter. Nici lui Jules. Pentru că nu-s cu adevărat îngrijorată. Kate este deocamdată bine. Are să iasă triumfătoare din criza asta şi o să fie fericită alături de Walter. Dar cu cît se apropie clipa, devine tot mai agitată.

— Eşti cumva de părere că i-e teamă de un alt accident?

— Se teme de o catastrofă generală. Dar nu asta mă îngrijorează.

— Şi ce te îngrijorează?

— Nu vreau să lîncezească iar prin casă.

— Nu mai lucrează cu tine în centru?

— Nu, de două săptămîni.

— Se simte rău?

— O, nu. Nimic de felul ăsta. Dar e puţin speriată.

— S-a dus s-o vadă doctorul Mink?

— Refuză. Crede că dacă se duce la doctor, se va îmbolnăvi.

— Şi ce vrei să fac eu?

— Nu vrea să meargă la bal. Dar nu de asta îmi bat capul. Numai că e foarte important să nu ajungă în stadiul în care îi va fi din ce în ce mai greu să stabilească contacte cu oamenii.

— Nu se vede chiar cu nimeni?

— Cu nimeni în afară de Walter. De fapt, tot ce vreau eu de la tine e s-o iei la soţii Lejier şi să priviţi parada de pe veranda din faţă. Nu e vorba de o serată. Nici nu se pune problema să-ţi anunţi venirea sau plecarea. Nimic pentru care să trebuiască să-ţi iei inima în dinţi. Pur şi simplu intri, stai de vorbă sau nu şi pleci.

— A ajuns într-o situaţie chiar atît de disperată?

— Cîtuşi de puţin. Vreau doar să am grijă să nu ajungă într-o asemenea situaţie.

— Şi cu Walter ce-i?

— E cap de coloană la paradă. Nu poate să scape. Şi, ca să fiu sinceră, mă bucur că nu poate. Ştii ce vreau eu de fapt să faci?

— Ce anume?

— Vreau să faci ce făceai înainte de a pleca de la noi, ticălosule. Să te baţi cu ea, să glumeşti cu ea – sărmana copilă nici nu mai rîde. Tu şi Kate v-aţi avut bine întotdeauna, nu-i aşa? Şi Sam la fel. Ştiai că Sam va sosi aici duminică să vorbească la Forum?

— Da.

— Vreau să vorbească şi Sam cu Kate. Tu şi cu Sam sînteţi singurii oameni din lume de care a ascultat vreodată.

Mătuşă-mea e generoasă cu mine. Ce vrea ea să spună cu adevărat este că e sigură că Sam poate îndrepta lucrurile şi speră să pot apăra reduta pînă vine el.

1. Volum de poeme de A.E. Housman (1859-1936) (n.t.).