Asma Abdelkarim, Raconte-moi Beyrouth. La vigne et le lierre

© Géorama, 2015

Published by arrangement with Agence littéraire Astier‑Pécher

ALL RIGHTS RESERVED

© 2015 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-5744-5

ISBN PDF: 978-973-46-5745-2

ISBN print: 978-973-46-5673-8

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: cc by Hector Abouid

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Asma Abdelkarim, absolventă a universităţilor Saint-Joseph din Beirut şi Sorbona, este traducătoare şi jurnalistă specializată în Orientul Mijlociu.

Niciun pământ, nicăieri, nu te asimilează totuşi mai bine decât acest pământ libanez, de care te legi aşa cum se leagă viţa sălbatică şi iedera, cu toate fibrele trupului şi sufletului.

Michel Chiha

Pentru mama, stâlpul meu, învăţătoarea mea, muza mea, complicea mea de călătorii şi cea mai bună prietenă.

Pentru scumpul meu, Iubirea mea cu I mare, căci aşa cum ai spus întotdeauna: „Nu există şi nu va mai exista nimeni ca noi doi”.

Pentru Beirut, preaiubitul meu, refugiul meu, coconul şi mândria mea.

Cuvânt-înainte

Când m-a contactat Didier Labouche – asta se întâmpla în cursul verii anului 2014 –, ideea de a crea o nouă colecţie consacrată „mărturiilor” îi umbla deja prin minte de ceva vreme. Această idee s-a materializat graţie Asmei Abdelkarim, o tânără de origine libaneză care hotărăşte să-şi regăsească rădăcinile şi se mută în Beirut, după ce îşi trăise toată copilăria şi adolescenţa în Tunisia. Ea descoperă o ţară complexă, fermecătoare, fascinantă, cu o istorie foarte veche şi agitată, care îi dezvăluie treptat miile sale de faţete. În „această lume misterioasă şi totodată liniştitoare” trăiesc laolaltă creştini, musulmani, agnostici şi atei. Bisericile se învecinează cu moscheile, imigranţii sirieni se intersectează cu refugiaţii palestinieni. Este un Liban cu moscheile, bisericile, restaurantele şi barurile sale; o ţară „cu aparenţe libertine şi mentalităţi tradiţionaliste”, unde şampania curge în valuri în fiecare zi a anului.

Mărturia ei este întotdeauna lucidă, lipsită de complezenţă. Nu ascunde nimic din „înclinaţia spre exces” a locuitorilor săi. Violenţa se dezlănţuie de-a lungul paginilor cu bruscheţea unui trăsnet căzut din senin. Pana sprintenă, caustică, uneori brutală a Asmei nu cunoaşte indulgenţă. Ea se explică prin priveliştea acelor trupuri de femei, de copii şi de bătrâni sfârtecate de bombe din jurnalele de televiziune, dar şi prin pierderea câtorva figuri familiare.

Citind mărturia Asmei, m-am gândit la frumoasele versuri ale Nadiei Tueni, alese din culegerea ei de poezii Archives sentimentales d’une guerre au Liban:

Zi şi Noapte contopite

Planează păsările moarte.

Vântul greu poartă cerul şi toate lucrurile.

Lacrimi şi ploi de război au acelaşi izvor.

Să stingi stelele închizând ochii.

Să opreşti viaţa astupându-ţi urechile.

Să atingi splendoarea unei sfere perfect netede.

Un copil în iarbă caută un palat.

Găseşte.

Adoarme cu obrazul aşezat pe memoria lui.

Ca să-i blocheze poarta.

Împrumută-mi ochii tăi ca să mă privesc.

Înaintea Timpului.

Dacă Nadia Tueni încearcă „să locuiască în lume” mai bine graţie poeziei – forţa imaginilor sublimate –, lectura pe care i-o face Asma Abdelkarim este cu totul alta. Mărturia este pentru ea un angajament total şi îmbracă uneori forma militantismului. Furia ei se exprimă din adâncul rărunchilor. Este adevărat că în Orient „adevăratul motor al relaţiilor este factorul sentimental şi emoţional. Totul e pasional şi totul e supus pasiunii”. Politicienii au înţeles bine asta şi ştiu să se folosească de această emotivitate ca să câştige noi „credincioşi” pentru cauza lor. Pragmatismul şi raţiunea sunt lăsate occidentalilor.

Cartea Asmei Abdelkarim are mai multe niveluri de lectură, care constituie întreaga ei bogăţie. Povestire, eseu şi poveste de dragoste totodată, ea se distinge şi prin dimensiunea iniţiatică. De o sensibilitate exacerbată, Asma notează toate detaliile. Are un simţ al formulei care nimereşte drept la ţintă. Străbatem împreună cu ea străduţele din cartierul Dahiyeh, asistăm la reuniunile politice ale Hezbollah-ului, la sărbătorile Ashura şi Ramadan, savurăm mireasma mirodeniilor, degustăm mâncăruri populare, ne îmbătăm de parfumul de iasomie şi de mâna-maicii-domnului, bem arak*1 în sunet de lăută, fredonăm refrenele melodiilor lui Fairuz, Warda şi Zaki Nassif, ne legănăm şoldurile în ritm de şlagăre şi de dabkeh, dansul tradiţional libanez. Toate simţurile sunt treze. Nu trebuie să pierdem nicio fărâmă din frumuseţea lumii.

Un aspect al Libanului răzbate din mărturia Asmei: extraordinara feminitate şi senzualitate a femeii musulmane şi a libanezelor în general. Asma nu ezită niciodată să sublinieze această frumuseţe, să laude „un joc de seducţie în stare să aprindă pasiunea celui mai pios dintre şeici”. Empatia ei este reală. Autenticitatea unui astfel de demers implică respingerea totală a oricărei forme de integrism. Anecdotele sale despre altruism şi alteritate îi fac mărturia cu adevărat cuceritoare. Ele pot fi puse şi pe seama unei anumite forme de călătorie, căreia Asma îi dă la sfârşitul cărţii o definiţie superbă.

Am putea vedea în această mărturie o tentativă – dar atât de subtilă şi de fragilă, mai ales în aceste vremuri pline de ameninţări de tot felul – de apropiere între Orient şi Occident. Punţile sunt numeroase. Astfel, cu ocazia şederii ei la cămin, atât de bine numit „Înţelepciunea”, Asma Abdelkarim se familiarizează cu un mediu extrem de favorabil, un concentrat de umanitate, de culturi şi de religii care par s-o fi marcat durabil şi în mod benefic. Unele întâlniri îi permit să evolueze, să aibă o viziune mai senină, mai pozitivă, mai tolerantă despre lucruri şi oameni. Aşa s-a întâmplat, de exemplu, cu Maya, Nargues sau Fiorella, cu care este unită, şi nu despărţită, de Marea Mediterană. Îmi place această idee a unei apropieri între Orient şi Occident care implică marea şi ochii.

Asma Abdelkarim ni se destăinuie din plin. Faţetele personalităţii sale sunt la fel de bogate şi de fecunde ca acest Liban pe care îl îndrăgeşte atât de mult. O găsim pe cea a unei tinere cu un umor devastator, ironică şi persiflantă, ca atunci când e vorba să „emancipeze” o prietenă cam bigotă. O găsim şi pe cea care, în pofida – sau din cauza – dezrădăcinării sale, rămâne încă o fetiţă, mai ales cu ocazia valului de atentate când descoperă iubirea trupească cu un francez întâlnit în faţa bisericii Sfântul Ioan Gură de Aur din Beirut.

Poate că aici mărturia Asmei ne emoţionează cel mai mult. Într-un moment în care politica şi sensul Istoriei, cu cortegiul lor de orori şi atrocităţi, ar fi putut s-o înăsprească pentru totdeauna şi s-o determine să se îndrepte spre ceva extrem de sumbru şi de îngrijorător, sistemul ei de apărare cedează. Ea lasă garda jos, predă armele. De-a lungul paginilor, mărturia ei devine cântec de iubire, cântec de laudă şi de mulţumire aduse vieţii care o poartă asemenea unui pai. Subtitlul cărţii sale, „viţa sălbatică şi iedera”, capătă aici sens deplin. Asma se leagă de Liban şi de Maxime „aşa cum se leagă viţa sălbatică şi iedera, cu toate fibrele trupului şi sufletului”, fără să ştie care dintre aceste două iubiri este mai puternică. Iubirea pentru studentul francez, dezvăluită cu ocazia manifestaţiilor, rezumă întreg Libanul cu contradicţiile şi sfâşierile sale, acel Liban care, asemenea păsării phoenix, renaşte mereu din propria-i cenuşă. Cele două elemente vegetale scoase în evidenţă constituie simbolul unei duble reînverziri, a trupului şi a spiritului. E greu aici să nu te gândeşti la celebrul poem scris de Marie de France, unde vedem caprifoiul agăţându-se de alun: „Frumoasa mea, iubirea la fel legaţi ne ţine: nici tu fără de mine, nici eu fără de tine”. Mărturia Asmei Abdelkarim atinge aici punctul culminant. Dincolo de simbolul sugestiv şi poetic al unei noi punţi între Orient şi Occident, poate că ea ne invită să aducem şi noi o mărturie, în sensul etimologic al cuvântului, adică să dezvăluim ceea ce cunoaştem despre noi înşine, despre Celălalt şi despre lume.

Hervé Guyader

1* Lichior de anason foarte tare, băutura naţională a libanezilor (n.tr.).

Capitolul 1

La Beirut te vei duce

Ultima amintire a mamei înainte de naşterea mea a fost probabil făcutul unghiilor, pilite cu grijă, pentru a fi pregătită să-i primească pe cei care aveau să vină s-o felicite. Se afla la clinica Notre-Dame, la Mutuelle-Ville, un cartier elegant de pe înălţimile Tunisului. Câteva secunde mai târziu, era deja sub efectul anesteziei.

— Ce stăpânire de sine, Assia! Eşti la fel de calmă în toate împrejurările! a exclamat mătuşa mea.

Mama, învăţătoare, stârnea admiraţia celor din jur. Singura fată într-o familie cu cinci fraţi, obţinuse permisul de conducere când abia împlinise 20 de ani. La 25, era deja o femeie împlinită care sosea la şcoala de pe strada Lenin din Tunis la volanul maşinii sale, Renault Dauphine, tot timpul pusă la patru ace. Fiind una dintre puţinele femei dintr-un mediu majoritar masculin, reuşise prin talentul ei pedagogic şi munca pasionată să-şi creeze un loc de excepţie în inimile elevilor şi ale colegilor, care îi arătau admiraţie şi respect. Soţie responsabilă, jongla între rolul de mamă şi cel de femeie elegantă. Naşterea mea i-a oferit o bucurie nemaipomenită, avea în sfârşit o fiică după ce crescuse doi băieţi.

Am făcut primii paşi în Saint-Germain, un cartier mic şi drăguţ, cuibărit între munte şi Mediterana. În zorii anilor 1990, acel oraş liniştit nu-şi pierduse încă farmecul mitic care i-a inspirat pe celebrii pictori germani Paul Klee şi August Macke la începutul secolului XX. Încă mai numeam casa albă de pe malul mării, ornată cu lemn albastru şi ţigle roşii, unde locuiseră cei doi artişti, „casa germanilor”. Saint-Germain îşi păstra splendida arhitectură colonială şi nu fusese încă desfigurat de construcţiile ridicate la repezeală de zidari indolenţi şi prost plătiţi, lucrând fără niciun plan de urbanism, sub conducerea unor şefi şi mai incompetenţi. Saint-Germain era un orăşel unde trăiai cu plăcere.

Tunisienii sunt pasionaţi de fotbal, dar în orăşelul meu ne plăcea baschetul. Era emblematic pentru Saint-Germain şi eram mândri de asta. La drept vorbind, aveam cei mai buni jucători din ţară şi din lumea arabă şi în palmaresul nostru se numărau cele mai strălucite trofee. În fiecare weekend aveam meciuri, strigam de bucurie, plângeam când eram înfrânţi şi ne mândream când câştigam. Nu scăpam niciun meci şi eram dispusă să străbat zeci de kilometri, împreună cu fraţii mei mai mari, ca să-mi susţin echipa la întâlnirile cele mai importante. Îmi plăcea la nebunie spiritul „de sătuc” care domnea la Saint-Germain. Mă simţeam în siguranţă acolo. La nouă ani, puteam să ies singură pe stradă ca să cumpăr pâine sau să mă duc la bunici, fără să-mi fac griji sau să se neliniştească părinţii pentru siguranţa mea. Toate chipurile îmi erau familiare. Chiar şi cele pe care nu le cunoşteam foarte bine îmi inspirau încredere. Familia mea locuia de mult acolo. Mă simţeam însoţită de privirea protectoare a unor necunoscuţi. Existau totuşi şi nişte bandiţi simpatici, dar nu se luau niciodată de noi, cei din Saint-Germain. Le ghiceai tendinţele după felul în care se îmbrăcau, după cum se mişcau, după feţele brăzdate de cicatrice care ascundeau ceva nu foarte legal, dar nu aveam niciodată de suferit din partea lor. Dimpotrivă, ne simţeam protejaţi când îi întâlneam pentru că, dacă am fi avut vreun necaz, n-ar fi şovăit să ne sară în ajutor. Dar, în anii 1990, în timp ce Algeria vecină era copleşită de războiul civil şi de actele teroriste comise de islamişti, în Tunisia nu era niciun „necaz”, iar în Saint-Germain cu atât mai puţin.

Ben Ali tocmai luase puterea. Încă nu era cel care a fost calificat drept dictator. Nici pe departe! Contrar lui Bourguiba, a cărui aniversare se sărbătoarea timp de 12 luni pe rând în toate guvernoratele din ţară, Ben Ali încerca să desfiinţeze cultul personalităţii sau voia să dea impresia asta. Linguşitori şi slugarnici din fire, tunisienii nu găsiseră nimic mai bun de făcut decât să se dedea tămâierii unui soldăţoi care a fost transformat foarte repede într-un despot în fruntea unui regim totalitar dintre cele mai ermetice şi care a fost numit de atunci încolo „Artizanul schimbării”.

Cultului personalităţii lui Bourguiba îi fusese substituit cultul cifrei „7”, ca referinţă la 7 noiembrie 1987, zi în care Ben Ali dăduse lovitura de stat pentru destituirea primului preşedinte din istoria ţării. Astfel, toate clădirile noi cu destinaţie publică sau comercială fuseseră botezate „7 noiembrie”: papetăriile, măcelăriile, şcolile, stadioanele, dar şi toate marile artere din toate oraşele mari, mijlocii şi mici ale ţării. Chiar şi televiziunea naţională avea să se numească de-acum „Tunis 7”, ceea ce avea să ducă de altfel la deturnarea ei. Sigla canalului naţional devenise „T7”. Numai că, această literă fiind şi prima din cuvântul „cur” în arabă, canalul era numit aşadar, în cercuri închise, „Cur 7”, cu referire la programul lui care te adormea şi te îndobitocea, precum şi la lipsa de profesionalism ce-i caracteriza pe jurnaliştii lui.

Nimic nu mai trebuia să umbrească această dată, care ţinea loc acum de sărbătoare naţională şi pentru care se dădeau trei zile libere. Chiar şi Sărbătoarea Martirilor de pe 9 aprilie, chiar şi Ziua Republicii de pe 25 iulie şi chiar şi Ziua Independenţei de pe 20 martie se serbau într-o singură zi. Sărbătoarea care marca plecarea ultimului soldat francez de la baza de nord din Bizerte, în ziua de 15 octombrie 1963, fusese pur şi simplu ştearsă de pe lista sărbătorilor naţionale, deoarece era considerată prea bourguibistă, având în vedere rolul pe care îl jucase Bourguiba în eliberarea ţării, dar 7 noiembrie era sărbătorită cu mare pompă. Cât despre Bourguiba, acesta dispăruse ca prin magie. Fusese scos din toată mass-media. Dispăruse chiar şi imnul naţional, în care îi apărea numele. Înscrisă la grădiniţă, abia învăţasem primele două versuri, foarte entuziasmată la gândul că le voi putea cânta la deschiderea grădiniţei. Eram frustrată, doborâtă în plin elan, cu neputinţă de consolat! Din funeraliile lui Bourguiba, tunisienii nu văzuseră decât frânturi în jurnalele televizate de pe canalele străine. Bourguiba fusese lipsit de funeraliile populare la care un lider de anvergura lui ar fi avut dreptul, deoarece, chiar dacă era în mod incontestabil un despot, era adulat în continuare, mai ales de contemporanii lui care îl însoţiseră în lupta împotriva colonizatorilor. Bravura lui îl absolvea de toate actele atroce – precum eliminarea unor opozanţi – pe care putuse să le comită şi-l autoriza să acţioneze după bunul său plac. Tunisia, cu tot cu tunisienii ei, îi aparţinea. Domnea ca un stăpân absolut, cu binecuvântarea cvasitotalităţii populaţiei.

Dar, oricum, între micile aventuri sentimentale ale adolescenţei, plajă, bronzat, serile de vară, sărbătorile din familie, baschet, şcoală, plimbări şi excursii, nu mai era loc şi pentru politică. Mama era preocupată de evoluţia carierei sale de învăţătoare şi de educaţia noastră, pe care o dorea perfectă. Tata, în virtutea originii sale libaneze, se simţise întotdeauna străin în Tunisia. Fără să-l preocupe nici pe departe ce se uneltea la Cartagina, era absorbit de spiritualitatea lui islamică, care nu era încă la modă în ţară în acea perioadă, şi de afacerile lui care, zi după zi, îi sporeau şi mai mult contul din bancă. Familia mea lărgită era şi mai puţin interesată de politică. Afacerile unchilor din partea tatălui erau atât de prospere, încât nu aveau niciun motiv să fie preocupaţi de asta. Tot ce conta pentru ei erau stabilitatea economică şi securitatea ţării, cu orice preţ, iar Tunisia din vremea aceea era un ţărm unde domneau liniştea şi pacea. Cei din partea mamei erau mai degrabă defetişti sau, cum sunt numite pe plan local asemenea personaje, khobzişti, aluzie la cuvântul „pâine” din arabă – un calificativ care se aplică marii majorităţi a clasei de mijloc tunisiene şi îi desemnează pe acei angajaţi din mediul privat sau acei funcţionari publici care muncesc din greu ca să-şi cumpere o maşină ori o casă. Grija lor este să-şi întreţină zilnic familia. Sunt ca nişte animale de povară care îndeplinesc o corvoadă legate la ochi; cete întregi care se trezesc dimineaţa devreme, blocând autostrăzile ce duc spre capitală, ca să-şi câştige pâinea cea de toate zilele.

În afara micilor glume din timpul reuniunilor noastre de familie despre „Ben Ali şi coafeza lui”, aluzie la fosta meserie a soţiei acestuia, nu purtam niciodată discuţii de fond despre politică, nu de teamă sau din precauţie, ci pentru că pur şi simplu aveam „de toate” şi nu existau motive să ne revoltăm sau să ne punem întrebări. Desigur, îi dispreţuiam pe linguşitori, dar asta nu depăşea cadrul anecdotei istorisite pe un ton sarcastic şi îndată uitate.

Provenit dintr-o familie numeroasă, tata avea cinci fraţi. Spre deosebire de ei, era musulman practicant. Dar, din copilărie, păstrez în minte serile petrecute în hotelurile cele mai somptuoase din oraşul Gammarth unde se sărbătoreau circumciziile, ritual musulman sacru respectat mai mult din obişnuinţă sau prin tradiţie, pentru că ambianţa care domnea acolo nu era deloc musulmană. La acele serate, alcoolul, strict interzis în islam, curgea în valuri. Nimeni nu ţinea socoteala sticlelor de whisky, de votcă, de coniac. Gustările nu se mai sfârşeau. Unchii mei se întreceau să servească mai multă băutură oaspeţilor, să-şi ofere hotelul cel mai bun, să dea recepţia cea mai reuşită şi să achite nota cea mai piperată! La acele serate, femeile îmbrăcau cele mai frumoase rochii, făcute la comandă. Erau norocoase cele care mai găseau un loc la unul dintre puţinii croitori italieni care rezistau încă, în ciuda sentimentului antioccidental tot mai puternic din ţară.

Din exces de zel, unul dintre unchii mei cumpărase modelul unicat al unei maşini fabricate pentru un prinţ arab şi-l oferise fiicei sale cu ocazia unei somptuoase petreceri de aniversare. Alt unchi construise un mic castel, cu un acvariu enorm în chip de perete al salonului, o vitrină care dădea spre o grădină paradiziacă, oferind o lumină discretă, plăcută şi odihnitoare. Salonul era îmbrăcat tot în marmură albă italiană şi presărat cu canapele confortabile din piele veritabilă. Acesta dădea spre un al doilea salon tot numai argint, bijuterie născută din dexteritatea artizanală locală, apoi în al treilea, în inevitabilul stil Ludovic al XIV-lea, apoi în al patrulea, tot numai sidef importat din Siria şi având în mijloc o fântână din marmură tricoloră, ca în acele patio din casele maure din Damasc sau Alep. Nu auzeai niciodată vorbindu-se despre proiecte. Erai invitat şi descopereai. Da, asta înseamnă competiţia, să surprinzi adversarul!

Şi tatăl meu făcea afaceri, pe lângă responsabilităţile lui din domeniul învăţământului. Dar avea un mod de viaţă mai frugal. Se definea ca fiind econom; noi îl vedeam însă ca pe un zgârie-brânză. Principalul lui argument ca să-şi critice fraţii şi pasiunea lor pentru extravaganţă consta în a-i numi superficiali. El se considera, din contră, intelectual. Era sănătos pentru că evita să folosească maşina şi prefera bicicleta, pe când ceilalţi, ca şi „biata lor progenitură”, sufereau de obezitate şi de toate relele care decurg din ea, pentru că nu-şi refuzau nimic. Era destul de ipocrit, pentru că nu rata niciodată acele serate ca din O mie şi una de nopţi pe care le dădeau unchii mei. E adevărat că nu se atingea de alcool, dar, dacă ar fi urmat întocmai preceptele islamului, nici măcar n-ar fi stat la masa unui băutor şi nu s-ar fi înfruptat din gustările lui. Se deda cu o lăcomie lipsită de complexe acelor partide de plăcere. Ispita acelor petreceri grandioase era probabil mai mare decât credinţa lui.

Volubilă şi poznaşă, eram răsfăţata tatei, care avea o preferinţă categorică pentru caracterul meu. Era foarte mândru de mine. Copilă încă, jucam deja baschet. Fusesem repede primită în echipa de junioare, deşi nu aveam vârsta. Veselă din fire şi afabilă, adunam în jurul meu colege de toate vârstele. Făceam parte dintr-o gaşcă şi nu ratam nicio întâlnire.

Într-o seară de vară, pe când asistam la un meci dintre echipa din cartierul Saint-Germain şi cea a clubului Sporting Beirut, am cunoscut un tânăr libanez, Abbas. Am început să vorbim în arabă. Era încântat că putea discuta cu mine în dialectul libanez deoarece, de când venise, cu 48 de ore înainte, îi era greu să înţeleagă ce i se spunea. Graţie tatei, care mă învăţase dialectul strămoşilor săi libanezi, îi apăream lui Abbas ca un colac de salvare. Venise de la Beirut să-şi încurajeze echipa preferată. La prima vedere, nu mi se păruse nici frumos, nici seducător, dar luaserăm acelaşi tren la întoarcere. O jumătate de oră de călătorie a fost de ajuns ca să-mi stârnească dorinţa de a-l revedea. Eram la sfârşitul liceului şi peste câteva săptămâni dădeam examenul de bacalaureat. Discutam în italiană, o limbă a cărei muzicalitate mă vrăjea şi pe care o stăpâneam amândoi la perfecţie. Pe lângă magia limbii lui Dante, Abbas degaja o anumită seninătate în vorbe şi gesturi. Ştiuse să zgândărească reziduul de credinţă care se depusese în străfundul fiinţei mele. Îmi inspira încredere. Îmi explicase că, pentru a nu cădea în păcat, trebuia neapărat să încheie un contract de căsătorie temporară. Eu nu aveam habar de această practică proprie şiiţilor¹ duodecimali². Fiind foarte practicant, îi era interzis chiar şi să strângă mâna altei femei decât mama, sora, soţia sau fiica lui. Înţelegea că nu eram pregătită să merg mai departe de sărutări, dar îi era interzis să mă atingă. Mi-a explicat mecanismul contractului, apoi a psalmodiat câteva versete la care am răspuns „Te căsătoresc eu însămi”, iar el mi-a răspuns „Am acceptat”. Contractul nostru era pecetluit pe toată durata şederii sale! Nu mă consideram căsătorită. Nu avea intenţia să-mi promită marea cu sarea sau să mă amăgească cu acest contract verbal, nici să mă încânte cu o căsătorie în toată regula. Voia doar să fie în acord cu convingerile şi valorile sale religioase. Mă pretasem la acest joc în cunoştinţă de cauză.

În cele trei săptămâni ale şederii sale, m-am întâlnit cu el tot timpul. L-am însoţit la mai multe manifestări sportive pe care venise special să le vadă de la Beirut. În fine, vizionarea meciurilor era motivul anunţat al călătoriei sale, căci ceea ce aveam să descopăr mai târziu despre adevărata meserie a lui Abbas, trecutul, povestea lui şi ceea ce urzea cu adevărat, nu avea nicio legătură cu sportul şi cu capriciile unor fani gata să-şi urmeze echipa preferată până la capătul lumii.

Plecarea lui Abbas a fost o adevărată sfâşiere. Când mă luase în braţe, în ajunul întoarcerii sale în Liban, nu putuse să-şi ascundă lacrimile. Ultimul meu efort de a nu ceda pentru multă vreme în faţa farmecului său se năruise în faţa acelui băiat înalt şi musculos, cu un gabarit de trei ori cât al meu şi de cel puţin două ori cât al celui mai înalt tânăr imberb din liceul meu. Mi se spusese că lacrimile unui bărbat sunt rare şi preţioase. Când le-am văzut curgând din belşug pe bărbuţa lui, am fost foarte tulburată. M-am îndrăgostit pe loc şi mai mult de el.

Dar viaţa trebuia să continue. Cu diploma de studii secundare în buzunar, am primit încuviinţarea să mă înscriu la o universitate situată la zeci de kilometri de domiciliul meu. Da, în Tunisia nu aveai dreptul să-ţi alegi specialitatea universitară. Aceasta era impusă de un consiliu de orientare în funcţie de notele obţinute la bacalaureat şi mai ales de perspectivele de angajare şi de nevoia de mână de lucru.

Prin amplasarea sa geografică excentrică, ca urmare a ideii ingenioase a regimului Ben Ali de a îndepărta toate instituţiile de învăţământ superior din capitală ca să evite concentrarea maselor de tineri lângă sediul guvernului din centru, facultatea era foarte departe de Saint-Germain. Când mama nu putea să mă ducă cu maşina pe traseul de o oră şi jumătate ce străbătea zona rurală – la drept vorbind, peisajul era plăcut, dar să faci naveta zilnic era un adevărat calvar –, trebuia să apelez la transportul în comun. Ah, plăcerile transportului public în Tunisia! Abia ieşită din coconul moale al cartierului Saint-Germain, eram aruncată în jungla din Tunis. Periplul meu zilnic începea la gara trenului de periferie, întotdeauna arhiplin la orele de vârf. Trenul era atât de aglomerat încât, din când în când, mă pomeneam că eram ridicată de mişcarea mulţimii şi înghesuită între doi călători cu mâini plimbăreţe. Eram foarte mică şi subţirică. Arătam mai tânără decât eram şi stârneam pofte. Păream o pradă uşoară, lipsită de apărare. Aveam impresia că eram înconjurată de nişte mari brute în călduri care îmi inspirau doar dezgust şi dispreţ. Adio tocuri drăguţe şi machiaj, adio cochetăria adolescenţei mele, purtam acum un sveter cu glugă şi o pereche de blugi foarte largi. Această ţinută nu era totuşi de ajuns ca să trec neobservată şi să mă protejeze de acostările vulgare, de fluierături, de remarci deplasate, de micii derbedei care se ţineau după mine până aproape de casă, înainte de a mă insulta cu răutate pentru că nu le răspunsesem la avansuri.

Dar depărtarea nu se măsura numai în kilometri. Era şi intelectuală. La drept vorbind, în privinţa asta era şi mai marcată. A fost un adevărat şoc. Îmi dădeam seama că la Saint-Germain trăiam într-o lume paralelă. Oamenii nu-şi presărau discursul cu cuvinte franţuzeşti, cum făceam noi cât se poate de firesc. Dacă, nefericita de mine, îndrăzneam să rostesc un cuvânt franţuzesc, eram privită ca o extraterestră. Ca o mic-burgheză franţuzită şi snoabă. Ca o ciumată. Pe băncile facultăţii, mi-am dat seama că eram o castă minoritară, spionată, invidiată şi detestată, că majoritatea poporului tunisian trăia în nevoi şi că Saint-Germain nu era Tunisia. Nu e un defect să fii sărac, dar oamenii aceia erau invidioşi. Când le dădeai să mănânce sau le ofereai haine, nu erau niciodată recunoscători şi repetau în loc de mulţumiri: „Dacă n-ar avea atâtea, n-ar putea să dea şi la alţii”. Oamenii aceia acceptau pomana, dar ţi-o smulgeau din mână cu o lăcomie consternantă, cu o ingratitudine dezesperantă. Cereau tot timpul, dar nu erau niciodată mulţumiţi şi considerau că era dreptul lor.

O constatare care va fi confirmată 11 ani mai târziu, când partidul islamist Nahda va ieşi pe locul întâi la aşa-zisele prime alegeri democratice din istoria ţării, marcând ascensiunea islamismului, a sentimentului antifrancez, antioccidental, antiprogresist în fond. Descopeream pe pielea mea această faţă întunecată a Tunisiei. O faţă intolerantă, conservatoare, săracă, invidioasă până la agresivitate. Descopeream transportul în comun cu mirosuri pestilenţiale, cu bărbaţi care te dezbrăcau din priviri, cu mâini şi organe genitale insistente. Descopeream Tunisia de jos, care mă respingea, mă agresa şi mă brutaliza. Această ţară unde mă simţeam străină, singură, tristă şi din ce în ce mai nefericită. Această junglă pe care o detestam, unde sentimentul meu de dezgust, de opresiune şi de deprimare devenea tot mai puternic.

Seara, când reveneam acasă dezgustată de mulţimea mizeriilor adunate pe drumul de întoarcere, mă dezbrăcam pe culoar. Nu era numai mizeria materială a acestei ţări pline de praf vara şi noroioase iarna. Fie că eram martoră la ele sau că eram implicată direct, agresiunile zilnice îmi erau insuportabile, mă dezgustau, mă descurajau. Chiar şi acum, când aştern aceste cuvinte pe hârtie, simt un miros respingător ce se ridică dintre rânduri.

Criticile lui Abbas, care nu era prea încântat de condiţiile sejurului său, nu puteau decât să-mi facă plăcere. Din cauza lipsei de igienă din restaurante şi hoteluri, categorisite totuşi ca având cinci stele, prefera refugiul familiei mele. Când îmi telefona seara, aducea ceva din Liban în lugubra mea zi tunisiană.

În „ţara iasomiei”, crescusem ca o străină. În afară de spaţiu, nimic nu mă lega de această ţară. Tata nu se împăcase niciodată cu hotărârea tatălui său de a se muta în această ţară din Maghreb şi de a tăia punţile de legătură cu familia sa din Liban. Bunicul fusese sedus de farmecul unei autohtone, care avea să devină bunica mea. Astăzi, cred că tata e un om destul de capricios, un veşnic nemulţumit care nu s-ar simţi bine şi fericit nicăieri. Dar, copii fiind, îi sorbeam cuvintele ca pe Biblie. Ne convinsese, tot repetându-ne întruna, că „Locul nostru nu e în ţara asta! Suntem libanezi, să nu uitaţi niciodată!”. De la vârsta cea mai fragedă, înainte chiar de a deveni major, se exilase în Germania, la un văr. Apoi trăise mult timp în Libia, pe urmă în Arabia Saudită, de unde pleca deseori să-şi viziteze pe ascuns verii din Liban. Aceste vizite n-ar fi fost pe placul bunicului meu, care, din fericire, nu ştia nimic despre ele. În schimb, tata îşi istorisea peregrinările în reuniunile de familie. Să povestească plin de mândrie interminabilele seri petrecute la Aley şi la Bhamdoun era pasiunea lui.

Când m-am născut eu, se mutase de puţin timp în „ţara iasomiei”, fără convingeri, în urma sfârşitului neprevăzut al unui contract. Păstra încă accentul care oscila între levantin şi cel din Peninsula Arabică. Arbora întotdeauna ţinute vestimentare care îl deosebeau de localnici. Era totuşi simplu să te pierzi în masa de oameni şi să te îmbraci cu blugi şi tricou ca să semeni mai bine cu un cetăţean oarecare, dar refuza categoric. Părea ataşat de diferenţa sa, care îi permitea să-şi afirme neapartenenţa la această ţară. Mai mult, nu scăpa nicio ocazie să dea lecţii de exegeză interlocutorilor săi, adoptând accentul din Peninsula Arabică, ceea ce conferea predicii sale un ton categoric şi serios. Asta îi aducea respectul şi admiraţia auditorilor şi îi confirma diferenţa. Era foarte mândru din acest motiv şi ne împuia capul cât era ziua de lungă – folosind calificative negative – cu dezgustul lui faţă de ţara în care trăiam şi faţă de locuitorii ei. Calificative negative care reflectau o deprimare evidentă.

Este adevărat că, atât timp cât am fost la şcoală, am sesizat această diferenţă în privirea colegilor şi în felul în care eu însămi le percepeam comportamentul. Eu ascultam muzică arabă în timp ce ei se făleau că ştiau numele artiştilor occidentali. Citeam Majed, o revistă editată în Emiratele Arabe Unite, pe când micii mei colegi citeau Irfan, o revistă locală pe care părinţii mei o decretaseră puerilă, lipsită de conţinut şi superficială. Adolescentă, începusem să citesc Mahfuz şi devorasem toate romanele lui Ihsan Abdel Quddous, pe care le găseam cu greu în librăriile foarte slab aprovizionate cu literatură arabă şi chiar cu literatură pur şi simplu. Trebuie spus că librăriile demne de acest nume erau inexistente în ţară; nu acorzi prioritate hranei spirituale când burţile sunt goale şi mai bine de 13% din populaţie trăieşte sub pragul sărăciei³.

La mine acasă se ascultau Fairuz, Wadih Safi, Nasri Chamseddine, Sabah, Warda, Laure Daccache, dar tinerii de vârsta mea nu-i cunoşteau pe aceşti artişti. Aportul mamei la educaţia mea nu remedia deloc situaţia. Tunisiană rafinată şi ataşată de cultura franceză de şcoală veche, nu mi se adresa decât în franceză, şi asta încă de când eram foarte mică. După ce am trecut de primele gângăveli, şi-a trasat misiunea de a mă învăţa limba franceză punându-mă să citesc operele scriitorilor mari precum contesa de Ségur, Balzac, Zola, Maupassant… Voia să mă înveţe „franceza adevărată”, cum zicea ea, nu cea pe care colegele mele se complăceau s-o fredoneze repetând melodiile la modă, deşi, de cele mai multe ori, nu înţelegeau sensul.

Mama organizase un program de schimburi culturale cu o şcoală franceză. O premieră într-o şcoală publică din această fostă colonie. Aşa se face că, în ultimii trei ani de şcoală primară, la fiecare cincisprezece zile, scriam o scrisoare către doi corespondenţi francezi. Evident, toată clasa mea putuse să profite de acest proiect-pilot iniţiat de mama. La opt ani, jucasem în piesa Burghezul gentilom. Recitam proza lui Molière cu aceeaşi uşurinţă cu care un şcolar de vârsta mea ar fi recitat o poezioară copilărească.

A fost perioada de aur a acestei şcoli publice. Mulţi elevi au dobândit aici un nivel de cunoaştere a limbii franceze demn de invidiat, comparabil mai mult cu cel al elevilor de la misiunea laică franceză decât cu cel din şcolile publice locale. Totuşi, în aceste ţinuturi puţin obişnuite cu diversitatea şi emulaţia loială, a ieşi din cadrul normelor nu era neapărat o sursă de fericire sau de recunoaştere. Dimpotrivă, asta nu făcea decât să confirme diferenţa şi stranietatea mea. La şcoală, ca şi la liceu, tinerii muşcau din sandviciurile colegilor, beau din aceeaşi sticlă şi nu vedeau cu ochi buni faptul că nu mă abăteam de la aceste reguli simple de igienă, elementare totuşi după părerea mea. Nu făceam decât să reproduc ceea ce eram obişnuită să fac acasă: să mănânc din farfuria mea, cu propriile tacâmuri, şi să beau din paharul meu. Când unii colegi îmi cereau o gură din gustarea mea, preferam să dau tot, uneori foarte nemulţumită. Se întâmpla să refuz politicos, dar nici nu se punea problema să iau înapoi sandviciul după ce muşcase din el altcineva.

În timpul sărbătorilor religioase, copiii se trezeau deseori îmbrăcaţi exact la fel. Pentru mama era însă de neconceput să fiu şi eu ca ei. Îmi comanda hainele în SUA, unde locuia unchiul meu, şi la Bruxelles – cea mai bună prietenă a ei se căsătorise cu un belgian; uneori, pleca chiar ea să mi le cumpere de la Roma. Nu erau haine făcute de creatori de modă, nici articole cu mărci celebre, foarte scumpe, dar erau alese cu gust şi se deosebeau de cele obişnuite în acea perioadă. Când s-a răspândit moda reţelelor sociale, am văzut deseori fotografii ale foştilor mei colegi de clasă însoţite de comentarii sarcastice scrise chiar de protagonişti, amuzaţi de felul în care erau gătiţi şi criticându-şi îmbrăcămintea ridicolă, în culori îndoielnice. Eu am numai fotografii frumoase, unde sunt cochetă şi bine îmbrăcată. Fotografiile mele din copilărie dovedesc gustul excelent al mamei.

Din cauza tuturor acestor elemente, am crescut într-un mediu străin sau, mai curând, într-un mediu care mă făcea să mă simt străină în ţara unde m-am născut. Cererile neîncetate ale prietenului meu libanez de a mă duce la el m-au încurajat să fac pasul. Plecarea mea definitivă la Beirut se prezenta ca un corolar al educaţiei pe care o primisem şi al mediului în care trăisem. Se profila de la bun început ca o renaştere atât de aşteptată şi sperată.

*
* *

Hotărâtă să părăsesc definitiv Tunisia, această ţară din Maghreb închisă între cer şi pământ şi sufocată, de mai bine de un deceniu, de mâna de fier a unui regim totalitar şi despotic, mă îndrept sprintenă spre ambasada Libanului, înarmată cu diplomele şi actele mele de identitate. La intrare, sunt întâmpinată de privirile iscoditoare ale celor câtorva funcţionari care huzuresc, fără să fie deranjaţi de cereri de viză.

Ambasada e complet pustie. Voga reality show-urilor arabofone, pe care publicul arab le-a descoperit graţie canalului libanez LBC, nu i-a cucerit încă pe telespectatori. Cuvântul „Liban” este sinonim numai cu masacre fratricide şi cu o glorie mult prea îndepărtată. De ce plec? Sunt conştientă de demersul meu? Răspund afirmativ la toate întrebările care, zile şi nopţi albe, mi-au obsedat mintea de tânără studentă dornică să regăsească pământul strămoşilor săi. Nopţi albe în care am monologat, am reflectat, am rumegat gânduri ca să ajung la o singură concluzie: vreau să plec în Liban, trebuie să plec în Liban, sunt pregătită să plec în Liban. O oră mai târziu, cu viza în buzunar, intru în prima agenţie de voiaj să cumpăr un bilet cu destinaţia Beirut.

Când am luat hotărârea să plec, deja nu mai trăiam în Tunisia de mai bine de un an; de când îl întâlnisem pe Abbas. Moştenirea familială şi iubirea nu-mi mai lăsaseră nicio îndoială în privinţa faptului că locul meu era printre ai mei în Liban şi că Tunisia îmi devenise definitiv străină. În acelaşi timp, dragostea mea pentru Liban era tot mai mare.

1. Şiiţii sunt adepţii lui Ali, ginerele şi vărul lui Mahomed. Ei resping legitimitatea lui Abu Bakr la succesiunea lui Mahomed (n.a.).

2. Şiismul duodecimal este o ramură a şiismului care crede în existenţa celor 12 imami succesori din descendenţa lui Mahomed (n.a.).

3. „Strategia de reducere a sărăciei”, Programul Naţiunilor Unite pentru Dezvoltare (PNUD), iulie 2004 (n.a.).