© 2006, 2014 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-4940-2

ISBN PDF: 978-973-46-4941-9

ISBN print: 978-973-46-4831-3

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: rottenman/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

CHARLES MICHAEL „CHUCK“ PALAHNIUK s-a născut în 1962 şi a copilărit în Burbank, Washington. A studiat jurnalismul la Universitatea din Oregon şi după absolvire, în 1986, s-a stabilit în Portland, unde a schimbat diverse slujbe înainte de-a se dedica în întregime scrisului. Deşi primele cărţi i-au fost refuzate de editori, care le considerau prea riscante din cauza atmosferei lor sumbre, după publicarea romanului Fight Club (1996) cariera literară a scriitorului şi-a schimbat definitiv cursul. Considerat unul dintre cele mai originale şi mai provocatoare romane din ultimul deceniu al secolului XX, Fight Club a fost ecranizat de regizorul David Fincher în 1999. Filmul său – cu Edward Norton, Brad Pitt şi Helena Bonham Carter în rolurile principale – s-a bucurat de un succes fulminant, fiind distins cu numeroase premii. În 1999 au apărut romanele Supravieţuitor şi Monştri invizibili, urmate în 2001 de Sufocare, a cărui ecranizare a obţinut premiul special al juriului la Festivalul de Film de la Sundance. La Editura Polirom au fost publicate pînă în prezent: Fight Club (2004, 2012), Bîntuiţii (2007, 2014), Cîntec de leagăn (2007), Monştri invizibili (2008), Sufocare (2009), Rant (2009), Supravieţuitor (2009), Pygmy (2011), Snuff (2012), Blestemaţi (2012), Apocalipsa (2013).

Bunicului meu, Joseph Tallent,
care mi-a spus să fiu orice-mi doresc.

1910-2003

21 iunie – al treilea pătrar
al Lunii

Azi a sunat un tip din Long Beach. A lăsat un mesaj lung pe robotul telefonic, bălmăjit şi furios, vorbind cînd rar, cînd repezit, înjurînd şi ameninţînd că o să cheme poliţia ca să te aresteze.

Azi e cea mai lungă zi a anului – dar care zi nu e aşa ?

Azi, starea vremii e una de îngrijorare crescîndă, urmată de o răbufnire teribilă.

Tipul care a sunat din Long Island zice că i-a dispărut baia.

22 iunie

La data la care citeşti aceste rînduri, vei fi mai în vîrstă decît îţi aduci aminte.

Denumirea oficială pentru petele de ficat este lentigine hiperpigmentate. În anatomie, ridurilor li se spune ritide. Cutele alea din jumătatea superioară a feţei tale, mai exact ritidele alea care-ţi crestează fruntea şi colţul ochilor, sînt aşa-zisele pliuri dinamice, supranumite linii faciale hiperfuncţionale, cauzate de mişcările muşchilor subcutanaţi. Majoritatea ridurilor din jumătatea de jos a feţei sînt ritide statice, provocate de soare şi de cîmpul gravitaţional.

Hai să ne uităm în oglindă. Uite-te cu atenţie la faţa ta. La ochii tăi, la gura ta.

Partea asta credeai că o cunoşti foarte bine.

Pielea ta are trei straturi de bază. Cel pe care îl poţi atinge este stratum corneum, un strat de celule moarte şi netede împins la suprafaţă de celulele noi de dedesubt. Cel pe care-l simţi şi-ţi dă senzaţia aia de unsuroşenie e mantia de acid, învelişul de ulei şi transpiraţie care te protejează de microbi şi ciuperci. Sub el se află derma. Sub dermă e un strat de grăsime. Sub grăsime sînt muşchii faciali.

Poate că-ţi mai aminteşti toate astea de la Şcoala de arte plastice, din planşa cu anatomia feţei. Sau poate că nu.

Cînd îţi ridici buza de sus şi-ţi iese la iveală dintele mare, ăla pe care ţi l-a spart paznicul de la muzeu, muşchiului levator labii superioris trebuie să-i mulţumeşti. Muşchiului ăluia care produce surîsul batjocoritor. Să zicem că te loveşte un damf de urină de cal. Imaginează-ţi că soţul tău tocmai s-a sinucis în maşina familiei. Imaginează-ţi că ai nevoie de maşină şi trebuie să speli pişatul de pe locul şoferului. Să zicem că trebuie să te duci la lucru tot cu hîrbul ăsta puturos, în timp ce toată lumea e la curent şi se uită la tine, pentru că e singura maşină pe care o ai.

Ţi s-au aprins beculeţele ?

Atunci cînd o persoană obişnuită, o persoană inocentă care să dea dracu’ dacă n-ar fi meritat ceva mai bun, vine acasă după ce a debarasat mese toată ziua, îşi găseşte soţul sufocat în maşina familiei, plin de pişat, şi ţipă, asişti, pur şi simplu, la o întindere la maximum a muşchiului orbicularis oris.

Acelei cute adînci dintre colţurile gurii şi nas îi zice şanţ nasolabial. Botezat, uneori, şi „buzunarul batjocoritor“. Pe măsură ce îmbătrîneşti, acea pernuţă de grăsime din obraji, a cărei denumire anatomică este tampon malar de grăsime, alunecă din ce în ce mai jos pînă cînd se instalează confortabil în şanţul nasolabial, întipărindu-ţi pe chip un veşnic surîs batjocoritor.

Acesta nu-i decît un curs de împrospătare a memoriei. În etape.

O actualizare fugară, atîta tot. În caz că nu te mai recunoşti.

Acum încruntă-te. Efectul îl datorezi muşchiului triangularis care trage în jos de extremităţile muşchiului orbicularis oris.

Să zicem că eşti o fetiţă de doisprezece ani care-şi iubeşte tatăl la nebunie. O preadolescentă care are nevoie de tata mai mult ca niciodată. Care s-a bazat dintotdeauna pe tatăl ei. Închipuie-ţi că te duci la culcare plîngînd în fiecare noapte, cu ochii umflaţi de la cît de strîns îi ţii închişi.

Textura ca de coajă de portocală a bărbiei tale, umflăturile alea ondulate, sînt cauzate de muşchiul mentalis. Muşchiul tău „bosumflator“. Încreţiturile alea pe care le vezi în fiecare dimineaţă, adîncindu-se tot mai mult şi radiind din colţul gurii în jos înspre extremităţile bărbiei sînt aşa-zisele linii de marionetă. Cutele dintre sprîncene se mai numesc riduri glabelare. Pleoapa lăsată se mai cheamă ptosis. Ritidele cantale laterale, sau laba gîştii, se înrăutăţesc de la o zi la alta şi n-ai decît doisprezece ani, pentru numele lui Dumnezeu.

Nu te preface că nu ştii despre ce e vorba.

Asta-i faţa ta.

Zîmbeşte acum – dacă mai poţi.

Muşchiul zigomatic major să trăiască. Fiecare contracţie îţi dă carnea la o parte aşa cum şnururile prind draperiile de la fereastra din sufrageria ta. La fel cum frînghiile trag cortina la teatru, fiecare zîmbet al tău e un spectacol de gală. O premieră. Tu înfăţişîndu-te publicului.

Acum, zîmbeşte aşa cum o mamă în vîrstă ar face dacă unicul ei fiu s-ar sinucide. Zîmbeşte, îmbărbătează-i nevasta şi fata preadolescentă şi spune-le să nu-şi facă griji – lucrurile se vor aranja de la sine. Ţine-o tot într-un zîmbet şi prinde-ţi cu o clamă părul lung şi cărunt. Du-te şi joacă bridge cu prietenele tale de aceeaşi vîrstă. Pudrează-ţi nasul.

Acea grămadă uriaşă şi oribilă de grăsime pe care o vezi atîrnîndu-ţi sub bărbie, guşa adică, mărindu-se şi zbîrcindu-se cu fiecare nouă zi, se mai cheamă grăsime submentală. Acel inel încreţit de riduri care-ţi înconjoară gîtul e o bandă platismală. Întreaga prăbuşire a feţei, a bărbiei şi a gîtului e efectul gravitaţiei asupra sistemului musculo-aponeuronal superficial.

Îţi sună cunoscut ?

Dacă eşti în ceaţă, relaxează-te. Nu te stresa. Nu trebuie să ştii decît că asta-i faţa ta. Partea pe care credeai că o cunoşti foarte bine.

Acestea sînt cele trei straturi ale pielii tale.

Acestea sînt cele trei femei din viaţa ta.

Epiderma, derma şi grăsimea.

Nevastă-ta, fiică-ta şi maică-ta.

Dacă citeşti asta, bun venit înapoi la realitate. Asta-i ce s-a ales din potenţialul glorios şi nelimitat al tinereţii tale. Din toate acele promisiuni neîmplinite. Asta-i ce-ai făcut cu viaţa ta.

Numele tău e Peter Wilmot.

Tot ce trebuie să înţelegi este că te-ai dovedit a fi un căcăcios jalnic.

23 iunie

O femeie din Seaview a sunat să spună că-i lipseşte debaraua cu rufărie. În septembrie, anul trecut, casa ei avea şase dormitoare şi două debarale cu rufărie. E absolut sigură de chestia asta. Acum nu mai are decît una. A venit peste vară la casa ei de vacanţă. A plecat din oraş cu copiii, dădacă şi cîinele, şi-a descărcat bagajele şi ia prosoapele de unde nu-s. Dispărute. Paf.

Înghiţite de Triunghiul Bermudelor.

După vocea de pe robotul telefonic, din ce în ce mai piţigăiată de zici că s-a pornit o alarmă aeriană la fiecare capăt de frază, e clar că tremură de nervi, dar e şi mai clar că e speriată. Zice :

— Ce-i asta, o glumă ? Spuneţi-mi, vă rog, că v-a plătit cineva să-mi faceţi asta.

Vocea de pe robotul telefonic zice :

— Vă rog, nu vă reclam la poliţie. Nu vreau decît s-o faceţi cum era înainte, bine ?

În fundal, se aude vocea unui băiat spunînd :

— Mamă ?

Femeia zice, departe de receptor :

— Totul o să fie bine. Zice : Să nu ne panicăm.

Astăzi, starea vremii manifestă o înclinaţie acută înspre negaţie.

Vocea de pe robot zice :

— Sunaţi-mă înapoi, bine ? După care îşi lasă numărul de telefon. Şi zice : Vă rog...

25 iunie

Imaginează-ţi felul în care un copil ar desena un os de peşte – un schelet cu căpăţîna la un capăt şi cu coada la celălalt. Coloana vertebrală care le leagă e brăzdată de coaste. E genul de schelet de peşte pe care l-ai vedea în gura unei pisici din desene animate.

Imaginează-ţi peştele ăsta ca pe o insulă acoperită de case. Imaginează-ţi genul de castele pe care le-ar desena o fetiţă care locuieşte într-un parc de rulote – căsoaie din piatră, fiecare garnisită cu o pădure de hornuri, fiecare cu alt soi de acoperiş, de aripi, turnuri şi frontoane, toate culminînd cu un paratrăsnet. Acoperişuri din ţigle. Grilaje cochete. Case de basm, asezonate cu bovindouri şi lucarne. Înconjurate de pini tunşi la milimetru, grădini de trandafiri şi alei din cărămidă.

Aspiraţiile burgheze ale unui sărăntoc de copil alb rupt în cur.

Întreaga insulă arăta exact ca-n visele unui copil crescut într-un parc de rulote, o cloacă gen Tecumseh Lake din Georgia. O şi vezi pe fetiţa asta stingînd luminile din rulotă în timp ce maică-sa e la lucru. Întinsă pe spate, pe zdreanţa portocalie de covor din sufragerie. Un covor care pute de parcă cineva ar fi călcat într-un rahat de cîine. Un portocaliu bălţat cu negru de la arsurile de ţigară. Tavanul e plin de igrasie. Cu mîinile încrucişate peste piept, ea şi-ar fi putut imagina cum e să trăieşti într-un loc ca ăsta.

Să tot fie tîrziu în noapte, cînd urechile percep fiecare sunet. Cînd vezi mai multe cu ochii închişi decît cu ei deschişi.

Scheletul de peşte. Asta-i ce-a desenat prima oară cînd a ţinut un creion în mînă.

Cît a fost mică, cu siguranţă maică-sa nici n-a stat pe-acasă. Nu şi-a cunoscut niciodată tatăl, iar maică-sa avea, probabil, două slujbe. Una la fabrica aia de căcat, unde se făceau izolaţii din fibră de sticlă, alta într-o cantină de spital, unde debarasa mesele de resturi de mîncare. Normal că biata fată visează la un loc cum e insula asta, unde cine se întîmplă să lucreze ba are grijă de case, ba culege afinele sălbatice sau obiectele uitate pe plajă. Sau brodează batiste. Sau aranjează florile în vaze. Unde zilele nu încep cu soneria ceasului deşteptător şi nici nu sfîrşesc la televizor. Fetiţa îşi imaginează toate casele, fiecare dintre aceste case, fiecare cameră, fiecare muchie cioplită a şemineului. Fiecare model de parchet. Cu puţina imaginaţie pe care o are. Fiecare curbură a armăturilor sau a ţevilor de robinet. Fiecare dală, şi le putea închipui pe toate. Şi le putea imagina pe toate, noaptea tîrziu. Fiecare model de tapet. Putea să deseneze fiecare şindrilă, scară sau burlan. Cu creioane colorate. Să schiţeze fiecare alee din cărămidă şi fiecare gard-viu de cimişir. Să le picteze în roşu şi verde. Le-a văzut, şi le-a imaginat şi a visat la ele. Şi le-a dorit al dracului de mult.

Încă de cînd a ţinut în mînă un creion, asta-i tot ce-a desenat.

Imaginează-ţi peştele ăsta cu capul spre nord şi coada spre sud. Şira spinării e tăiată de şaişpe coaste care merg de la est înspre vest. Capul e piaţa oraşului, cu feribotul care vine şi pleacă din portul care e gura peştelui. Unde-s ochii peştelui ar fi hotelul, iar în jurul lui, alimentara, magazinul universal, biblioteca şi biserica.

A pictat străzile pustii, fără înflorituri. A pictat păsările întoarse din ţările calde, culegînd iarbă şi ace de pin ca să-şi facă cuib. Apoi a pictat degeţei în floare, mai înalţi decît oamenii. Apoi floarea-soarelui, chiar mai înalte. Apoi a adăugat frunze încovoiate şi a desenat pe pămîntul de dedesubt nuci şi castane claie peste grămadă.

Le vedea pe toate atît de limpede. Îşi putea imagina fiecare cameră din fiecare casă.

Şi cu cît îşi imagina mai abitir insula asta, cu atît îi plăcea mai puţin lumea adevărată. Cu cît şi-i imagina mai tare pe oamenii de-acolo, cu atît îi plăceau mai puţin oamenii adevăraţi. Mai ales hipioata de maică-sa, mereu obosită şi duhnind a cartofi prăjiţi şi a mahorcă.

Misty Kleinman a mers atît de departe cu gîndul, încît a renunţat la ideea de a mai fi fericită vreodată. Totul era urît. Totul era infect şi... defect.

O chema Misty Kleinman.

În caz că nu mai e prin preajmă cînd vei citi rîndurile astea, să ştii că era nevastă-ta. Şi-n caz că nu faci pe prostul – sărăntoaca de nevastă-ta, pe numele ei întreg, Misty Marie Kleinman.

Idioata asta de fetiţă, pe cînd desena o tonetă de pe plajă, aproape că simţea pe limbă gustul de porumb şi de rac fiert. Desenînd grădina unei case, simţea mirosul de rozmarin şi de cimbru.

Dar cu cît desena mai bine, cu atît mai tare se înrăutăţea viaţa ei – pînă cînd nimic din lumea adevărată nu i-a mai fost pe plac. A ajuns pînă acolo încît nu-şi mai găsea locul niciunde. Nimeni nu era îndeajuns de bun, îndeajuns de rafinat, îndeajuns de adevărat. Nici băieţii din liceu. Nici celelalte fete. Nimic nu mai era la fel de adevărat pe cît era lumea ei imaginară. Şi tot aşa, pînă a ajuns să fure bani din poşeta maică-sii ca să-i dea pe droguri.

Ca să nu zică lumea că-i nebună, şi-a dedicat viaţa artei şi a lăsat viziunile deoparte. De fapt, nu voia decît să le poată pune cumva pe hîrtie. Să transforme lumea ei imaginară în ceva cît mai palpabil. Mai adevărat.

Iar la şcoala de arte plastice a cunoscut un băiat pe care-l chema Peter Wilmot. Te-a întîlnit pe tine, care veneai dintr-un loc numit Waytansea Island.

Iar prima oară cînd vezi insula, venind de oriunde din lume, crezi că ai murit. Că ai murit şi că ai ajuns în rai, pentru totdeauna în siguranţă.

Coloana vertebrală a peştelui e Bulevardul Division. Coastele peştelui sînt străzile, începînd cu Alder, aflată la un cvartal de piaţa oraşului, spre sud. Urmează strada Birch, strada Cedar, Dogwood, Elm, Fir, Gum, Hornbeam, toate curgînd în ordine alfabetică pînă la Oak şi Poplar, în vecinătatea cozii de peşte. În continuare, capătul sudic al Bulevardului Division se transformă în prundiş, apoi în mocirlă, după care dispare în copacii din Waytansea Point.

Descrierea nu e rea. Aşa arată portul cînd vii pentru prima oară cu feribotul de pe continent. Îngust şi lung cum e, portul seamănă cu gura unui peşte, gata să te înghită, ca-ntr-o poveste din Biblie.

Dacă ai toată ziua la dispoziţie, poţi s-o iei la pas pe Bulevardul Division. Iei micul dejun la Hotelul Waytansea, apoi mergi un cvartal spre sud şi treci de biserica de pe strada Alder. Treci de casa Wilmot, singura reşedinţă de pe East Birch, întinsă pe şaisprezece acri de iarbă verde care coboară pînă la apă. Treci de casa familiei Burton de pe East Juniper. Păduri dese de stejari contorsionaţi şi înalţi ca nişte fulgere acoperite de muşchi. Pe timpul verii, cerul deasupra Bulevardului Division este verde, ornat cu straturi dense şi mişcătoare din frunze de stejar, ulm şi arţar.

Vii aici pentru prima oară şi ai impresia că toate speranţele şi visurile tale au devenit realitate. Că viaţa ta va fi fericită pînă la adînci bătrîneţi.

Ideea e că, pentru un copil care şi-a făcut veacul într-o casă pe roţi, locul ăsta arată ca un adăpost în care va trăi, va fi iubit şi protejat pentru totdeauna.

Pentru o copilă care obişnuia să stea pe o zdreanţă de covor cu o cutie de creioane colorate şi să deseneze aceste case pe care nu le-a văzut niciodată. Desene din capul ei cu verande şi vitralii. Pentru ca fetiţa să vadă într-o bună zi toate aceste case în realitate. Exact aceste case. Case pe care a crezut că şi le poate doar imagina...

Din prima clipă cînd a fost în stare a desena, micuţa Misty Marie a ştiut secretele umede ale foselor septice din spatele fiecărei case. Ştia că fierăraia din ziduri e învechită, învelită în cîrpe pentru izolaţie şi încastrată în tuburi şi postamente de ceramică. Era în stare să deseneze dosul uşilor de la intrare, unde fiecare familie de pe insulă marchează numele şi înălţimea odraslelor lor.

Chiar de pe debarcaderul din Long Beach, la cinci kilometri distanţă de apă sărată, insula arată ca paradisul. Cu pinii ei de un verde atît de întunecat încît păreau negri, cu valurile spărgîndu-se de pietrele maronii, nici că şi-ar fi dorit un altfel de loc. La adăpost. Liniştit şi solitar.

În zilele noastre, aşa li se înfăţişează insula multor oameni. Multor străini bogaţi.

Pentru această fetiţă, care n-a înotat niciodată în ceva mai mare decît piscina din parcul cu rulote, orbită de la prea mult clor, pentru această fetiţă să ia feribotul pînă la portul Waytansea unde păsările cîntă şi soarele se reflectă în şirurile de geamuri ale hotelului. Pentru ea să audă oceanul izbindu-se de diguri, să simtă căldura soarelui şi prospeţimea vîntului care-i flutură părul, să miroasă trandafirii înfloriţi... cimbrul şi rozmarinul...

Această jalnică adolescentă care n-a mai văzut oceanul ale cărui promontorii şi stînci care atîrnă deasupra pietrelor le-a pictat deja. Şi le-a pictat la marele fix.

Săracuţa Misty Marie Kleinman.

Fătuca asta a venit aici îmbrăcată în rochie de mireasă şi toată insula i-a ieşit în întîmpinare. Patruzeci, cincizeci de familii, toate cu zîmbetul pe buze şi aşteptîndu-şi rîndul ca să-i strîngă mîna. Un cor de copii din generală i-a cîntat. I-au aruncat cu orez. La hotel s-a dat o cină uriaşă în onoarea ei şi fiecare a ciocnit cu ea un pahar de şampanie.

De la ferestrele Hotelului Waytansea dinspre strada Merchant, şase etaje, toate numai şiruri de ferestre şi balcoane din sticlă şi lucarne zigzagînd în acoperişul abrupt, cu toţii îi monitorizau sosirea. Fiecare o privea cum vine să locuiască într-una dintre acele case mari, la umbra copacilor din stomacul peştelui.

O singură privire aruncată Insulei Waytansea i-a fost de ajuns lui Misty Kleinman ca să-şi dea seama că poate s-o lase în plata Domnului pe salahora de maică-sa. Căcaţii de cîine şi covorul zdrenţăros. Şi-a jurat să nu mai pună piciorul în parcul cu rulote. Şi-a amînat planurile de a deveni pictoriţă.

Ideea e că atunci cînd eşti copil, chiar şi unul mai măricel, să zicem de douăzeci de ani şi înscris la şcoala de artă, nu ştii nimic despre lumea adevărată. Vrei să crezi cu tot dinadinsul cînd cineva îţi spune că te iubeşte. El chiar vrea să te ia de nevastă şi să te ducă acasă pe o insulă perfectă ca paradisul. Într-o casă uriaşă din piatră pe strada East Birch. Şi-ţi spune că nu vrea decît să te facă fericită.

Nu să te tortureze pînă la moarte, Doamne fereşte.

Şi-atunci, săraca Misty Kleinman şi-a spus că nu-şi doreşte o carieră în pictură. Ceea ce-şi dorise cu toată fiinţa ei în tot acest timp erau casa, o familie şi liniştea.

După care a debarcat pe insula Waytansea, care era perfectă.

După care s-a dovedit că ea a fost cea defectă.

26 iunie

Un bărbat de pe continent, din Ocean Park, a sunat să spună că i-a dispărut bucătăria.

E normal să nu observi asta din prima. După ce locuieşti atîta amar de vreme într-un loc – o casă, un apartament, o ţară – ajunge să ţi se pară prea mic.

Ocean Park, Oysterville, Long Beach, Ocean Shores, toate astea sînt oraşe de pe continent. Femeia cu debaraua de rufărie lipsă. Bărbatul cu baia lui dispărută. Toţi aceşti oameni sînt nişte mesaje pe robotul telefonic, oameni care şi-au renovat casele de vacanţă. Cu reşedinţa pe continent, dar care vin aici în vacanţa de vară. Dacă ai o casă cu nouă dormitoare pe care o vezi doar două săptămîni pe an, tot ce-i posibil să-ţi ia cîteva sezoane ca să-ţi dai seama că-i lipseşte ceva. Majoritatea acestor oameni au cel puţin juma’ de duzină de case. Care nici nu sînt propriu-zis case. Sînt nişte investiţii. Au blocuri şi coproprietăţi. Au apartamente în Londra şi la Hong Kong. Fiecare fus orar cu o altă periuţă de dinţi. Fiecare continent cu mormanul lui de haine murdare.

Vocea care se plînge pe robotul telefonic al lui Peter spune că era o bucătărie pe gaz. Cu un cuptor dublu zidit. Cu un frigider enorm cu două uşi.

Ascultîndu-l cum se văicăreşte, soţia ta, Misty Marie, dă din cap, cum că da, multe lucruri erau altfel pe-aici.

Înainte, te duceai în port şi luai imediat feribotul. O dată la jumătate de oră, pînă pe partea cealaltă şi înapoi. O dată la jumătate de oră. Acum stai la coadă. Îţi aştepţi rîndul. Stai în parcare la un loc cu o grămadă de străini în maşini sport lucioase care nu put a urină. Feribotul face cam trei, patru curse pînă să te urci la bord. Şi-n tot acest timp, tu stai în soare, în acel miros.

Pierzi toată dimineaţa doar ca să părăseşti insula.

Înainte, intrai în Hotelul Waytansea şi găseai o masă la geam fără probleme. Înainte, nu vedeai nici o fărîmă de gunoi pe Insula Waytansea. Nu tu trafic. Tatuaje. Nasuri străpunse. Seringi eşuate pe mal. Prezervative lipicioase abandonate în nisip. Panouri publicitare. Înscrisuri ale marilor corporaţii.

Bărbatul din Ocean Park a spus că peretele din camera de zi e lambrisat la perfecţie şi acoperit cu un tapet în dungi albastre. Tencuiala e uscată, iar bordura din perete, modelul din tapet şi cornişa curg neîntrerupt dintr-un colţ într-altul. A ciocănit în zid şi nu i-a sunat în gol. În mijlocul acestui perete perfect se jură că era uşa de la bucătărie.

La telefon, bărbatul din Ocean Park a zis :

— Poate că nu ştiu eu bine, dar o casă trebuie să aibă o bucătărie, nu-i aşa ? Nu scrie şi-n codul de construcţii sau aşa ceva ?

Doamna din Seaview şi-a dat seama că i-a dispărut dulapul cu rufărie atunci cînd n-a putut găsi un prosop curat.

Bărbatul din Ocean Park a povestit cum a luat un tirbuşon dintr-un sertar al camerei de zi. A dat o gaură în perete acolo unde-şi amintea că era uşa de la bucătărie. A luat un cuţit din sertar şi a lărgit gaura. Cu minilanterna de la breloc a luminat gaura, şi-a lipit obrazul de perete şi s-a uitat înăuntru. Cu ochii întredeschişi, a descoperit în întuneric o cameră cu nişte înscrisuri pe perete. Cu ochii întredeschişi, s-a concentrat asupra cuvintelor şi tot ce-a putut discerne în întuneric au fost nişte fragmente :

„...pui piciorul pe insulă şi vei muri“, ziceau cuvintele. „...fugi cît poţi de repede din acest loc. Îi vor ucide pe toţi copiii Domnului, dacă prin asta îşi salvează propriii copii...“

Acolo unde odinioară se afla bucătăria, acum scria :

„...măcelăriţi cu toţii...“

Bărbatul din Ocean Park spune :

— Mai bine veniţi să vedeţi peste ce am dat. Vocea de pe robotul telefonic spune : Fie doar şi pentru scrisul de mînă. Merită toţi banii.

28 iunie

Sala de mese din Hotelul Waytansea poartă numele Salonul din Lemn şi Aur din cauza pereţilor îmbrăcaţi în panouri din lemn de nuc şi a tapiţeriei din brocart aurit. Şemineul e sculptat din lemn de nuc, iar grătarul e din alamă lustruită. Focul trebuie să rămînă aprins chiar şi atunci cînd vîntul bate dinspre continent ; în acele momente, fumul e blocat şi refulează în interior. Funinginea şi fumul invadează camera pînă eşti nevoit să scoţi bateriile din fiecare detector de incendiu. Întreg hotelul începe să miroasă de parcă ar fi luat foc.

De fiecare dată cînd cineva solicită masa cu numărul nouă sau zece de lîngă şemineu pentru ca apoi să-ţi scoată peri albi că e prea mult fum sau că-i prea cald, ai nevoie de-o băutură. Măcar o înghiţitură din ce s-o nimeri. Pentru grăsana de nevastă-ta, un pahar de vin fiert e numai bun.

Aşa se prezintă o zi din viaţa lui Misty Marie, regina sclavilor.

Încă una dintre cele mai lungi zile ale anului.

E un joc pe care oricine îl poate juca. Aşa se prezintă coma personală a lui Misty.

Două pahare de alcool. Două aspirine. Repetă.

Vizavi de şemineul din Salonul din Lemn şi Aur sînt ferestrele care dau înspre coastă. Jumătate din chit s-a uscat şi fărîmiţat deja, aşa că vîntul rece suflă în interior. Ferestrele se aburesc. Umezeala din cameră se depune pe geam şi se scurge într-o băltoacă pînă cînd podeaua se umflă, iar covorul începe să pută ca o balenă eşuată pe plajă în ultimele două săptămîni din iulie. Dacă te uiţi afară, orizontul e înţesat de panouri publicitare, aceleaşi nume de firme, de fast food, de ochelari de soare, de pantofi sport, pe care le vezi imprimate pe tomberoanele ce marchează linia fluxului.

Pe fiecare val vezi plutind mucuri de ţigară.

De fiecară dată cînd cineva solicită mesele cu numerele paisprezece, cincisprezece sau şaisprezece de lîngă geam pentru ca apoi să se plîngă cum că îl trage curentul sau că-l izbeşte damful jilav din covor şi se vaită că vrea altă masă, ai nevoie de o băutură.

Pentru aceşti oameni de vară, masa perfectă e ca Sfîntul Graal. Tronul. Poziţia de forţă. Amplasamentul în care s-au aşezat nu e niciodată mai bun decît cel în care nu s-au aşezat. E atît de aglomerat, încît croindu-ţi drum printre mese te trezeşti cu cîte un cot sau un iliac în burtă. Sau pocnită de vreo poşetă.

Înainte să mergem mai departe, poate că ar trebui să mai pui ceva haine pe tine. Poate că ar trebui să-ţi mai administrezi nişte vitamina B. Poate şi nişte neuroni în plus. Dacă citeşti asta în public, asigură-te că ai pe tine cei mai buni chiloţi din garderobă.

Ba chiar, înainte de toate astea, să te pui pe listă în aşteptarea unui donator de ficat.

Ţi-e clar încotro te îndrepţi.

În aceeaşi direcţie în care s-a dus şi viaţa lui Misty Marie Kleinman.

Există mai multe modalităţi de a te sinucide, altele decît să mori de-adevăratelea.

De fiecare dată cînd vine una de pe continent împreună cu grupul ei de prietene slăbănoage şi bronzate, exclamînd la vederea lemnăriei şi a feţelor albe de masă, a vazelor de cristal pline cu trandafiri şi ferigă şi a antichităţilor placate cu argint, şi se trezeşte spunîndu-ţi „Zău aşa, ar trebui să serviţi tofu în loc de vită !“, bea ceva.

Pe lîngă toate slăbănoagele astea, în weekenduri se mai întîmplă să dai şi peste vreun soţ, mic şi îndesat, transpirînd atît de puternic încît floacele negre pe care şi le piaptănă peste chelie i se preling pe ceafă. Rîuri groase de sudoare întunecată care-i pătează gulerul de la cămaşă pe interior.

De fiecare dată cînd vreo ţestoasă localnică te prinde de perlele de la gîtul tău ofilit, că-i bătrîna doamnă Burton sau Seymour sau Perry, pentru că a văzut mai ştiu eu ce slăbănoagă prăjită de soare înfiinţată la masa ei favorită încă din 1865 şi-ţi spune „Misty dragă, cum ai putut ? Ştii bine că vin aici la prînz în fiecare marţi şi joi. Zău aşa, Misty...“, ai nevoie de două băuturi.

Cînd sezonierii ăştia cer cafea cu spumă de lapte, tacîmuri din argint, roşcovă pisată sau orice pe bază de soia, mai ia un gît de ceva.

Iar dacă nu-ţi lasă bacşiş, ia încă unul.

Sezonierele astea. Sînt date cu atîta dermatograf, de zici că poartă ochelari. Au contur de buze de-un maro închis şi mănîncă pînă cînd li se mozoleşte rujul. Rezultă o masă de oligofrene scheletice cu un inel de murdărie în jurul gurii. Cu unghiile lor lungi şi încovoiate date cu ojă de culoarea migdalelor.

Cînd afară-i vară, iar tu trebuie să pui în continuare lemne pe foc, scoate ceva de pe tine.

Cînd afară plouă, iar ferestrele se zgîlţîie din cauza curentului rece, pune ceva pe tine.

Două pahare de alcool. Două aspirine. Repetă.

Cînd mama lui Peter vine împreună cu fiică-ta Tabbi şi se aşteaptă ca tu să le conduci la masă, pe soacră-ta şi pe propria ta fată, de parcă ai fi sclava lor, bea două pahare. Atunci cînd amîndouă se aşază la masa cu numărul opt, iar bunica Wilmot îi spune lui Tabbi „Maică-ta ar fi fost o pictoriţă celebră dacă măcar şi-ar fi dat osteneala“, ia un pahar.

Sezonierele astea împopoţonate cu inele cu diamant, pandantive şi manşete de tenis, cu diamantele butucănoase şi unsuroase de la cremele de protecţie solară, atunci cînd te roagă să le cînţi „Mulţi ani trăiască“, ia un pahar.

Atunci cînd fetiţa ta de doisprezece ani se uită la tine şi-ţi spune „don’şoară“ în loc de mamă...

Atunci cînd bunică-sa, Grace, spune „Misty dragă, ai cîştiga mai mulţi bani şi respect dacă te-ai reapuca de pictură...“

Şi cînd toată suflarea de pe la mese aude chestia asta...

Două pahare de alcool. Două aspirine. Repetă.

De fiecare dată cînd Grace Wilmot comandă meniul de lux în care intră sandviciuri cu brînză topită, brînză de capră şi piure de nuci uns pe felii subţiri de pîine prăjită, din care ia doar cîteva muşcături şi gata, după care mai ia şi o ceaşcă de Earl Grey şi o prăjitură de morcovi pe care le trece în contul tău, iar tu habar n-ai de asta pînă nu te trezeşti cu un salariu de numai şaptezeci şi cinci de cenţi din cauza tuturor deducerilor, asta ca să nu mai vorbim de săptămînile în care se dovedeşte că datorezi bani Hotelului Waytansea, şi-ţi dai seama că eşti o dijmaşă închisă în Salonul din Lemn şi Aur pentru tot restul vieţii, bea cinci pahare de alcool.

De fiecare dată cînd scaunele tapiţate cu brocart aurit din salon sînt ocupate de femei, că-s localnice sau venite de pe continent, care se plîng că feribotul a făcut o veşnicie pe drum, că nu-s suficiente locuri de parcare, că odinioară nu trebuia să faci rezervare la prînz şi că de ce lumea nu stă şi pe-acasă că-s al naibii de mulţi, şi mai dau şi din coate întrebînd cu vocile lor stridente şi neajutorate încotro e cutare chestie şi dacă poţi să le aduci un pliculeţ de lapte praf degresat sau o pălărie de soare de mai ştiu eu ce mărime, iar focul arde în continuare în şemineu pentru că asta-i tradiţia hotelului, scoate ceva de pe tine.

Dacă nu te-ai îmbătat şi nu eşti pe jumătate dezbrăcată pînă acum, înseamnă că mi-am răcit gura de pomană.

Atunci cînd Raymon, picoloul, te prinde în camera frigorifică cu sticla de vin în gură şi-ţi spune :

— Misty, cariño. Salud !

Cînd ţi se întîmplă asta, ciocneşte cu el cu sticla, spunîndu-i :

— În cinstea soţului meu care e în comă. În cinstea fetei mele pe care nu mai apuc s-o văd. În cinstea casei noastre, pe care Biserica catolică abia aşteaptă să pună mîna. În cinstea soacrei mele sonate, care ciuguleşte din sandviciul cu brînză Brie şi ceapă verde... După care spune-i : Te amo, Raymon.

După care oferă-ţi ca bonus un pahar de ceva.

De fiecare dată cînd vreo fosilă scorţoasă de familie bună încearcă să-ţi explice că se trage din alde Burton, dar că maică-sa a fost o Seymour, taică-său un Tupper, mama lui o Carlyle şi că, prin urmare, ea e de fapt verişoara ta de-a doua, moment în care-ţi pune mîna ei rece, moale şi albă pe încheietură în timp ce tu încerci să strîngi farfuriile murdare de salată şi-ţi spune „Misty dragă, de ce te-ai lăsat de pictură ?“, iar tu te vezi brusc din ce în ce mai bătrînă, conştientă că viaţa ta e numai bună de aruncat la gunoi, mai bea două pahare.

La şcoala de arte plastice nu te învaţă că nu trebuie să zici niciodată cuiva că ai vrut să devii artistă. Drept care lumea te va tortura spunîndu-ţi că atunci cînd erai tînără, îţi plăcea să desenezi, ca să nu uiţi asta cît oi trăi. Pe vremuri, îţi plăcea să pictezi.

Două pahare de alcool. Două aspirine. Repetă.

Ca să ştii şi tu, astăzi, amărîta de nevastă-ta scapă un cuţit de bucătărie în sala de mese. Cînd se apleacă să-l ia de pe jos, vede ceva reflectîndu-se în lama lui argintată. Sînt nişte cuvinte scrise pe dosul tăbliei mesei cu numărul şase. Aşezată în patru labe, ea ridică colţul de la faţa de masă. Pe tăblie, printre muci întăriţi şi gumă de mestecat uscată, scrie : „Nu-i lăsa să te mai fraierească o dată“.

Înscrisul cu cerneală mai spune : „Du-te la bibliotecă şi ia o carte la întîmplare“.

Nemurirea improvizată a cuiva. Amprenta cuiva pentru eternitate. Viaţa cuiva de după moarte.

Ca să ştii şi tu, astăzi, starea vremii e parţial umedă, cu ceva rafale de iritaţie şi disperare.

Mesajul şters scris de mînă pe dosul tăbliei mesei cu numărul şase e semnat Maura Kincaid.